Сали Уентуърт
Целувката на дявола

Превод от английски: Екатерина Кузманова, 1995

chitanka.info

Първа глава

Деловият обяд завърши малко преди три и половина. Миранда погледна часовника си и леко смръщи лице. Срещата бе минала успешно и не си струваше да бърза. Когато оплиташ в мрежата си някой и го убеждаваш да смени работата си, си длъжен да му отделиш времето, което той счита, че му се полага и да отговориш на всички въпроси, били те свързани с работата или не. На всичкото отгоре, в този случай се налагаше да смени и местожителството си, така че господинът имаше цял списък от въпроси от страна и на съпругата си.

Едва сбогувала се с него, Миранда изтича във фоайето на ресторанта и набра телефонния номер у дома. Тревожеше я обаждането на Розалинд. Бе я потърсила в офиса малко преди да тръгне за срещата, но телефонът бе прекъснал. Дано не е нещо сериозно. Сестра й не се обаждаше със седмици, макар понякога обажданията й да зачестяваха, ако се нуждаеше от пари. И всеки път твърдеше, че идва краят на света, докато не получеше онова, което си е наумила. Но тази сутрин в гласа й Миранда долови нещо по-различно от обичайната паника, и именно то я разтревожи.

„Не мога да говоря сега. Ще ти позвъня в апартамента. Моля те, прибери се веднага, щом се освободиш!“

Миранда се включи към телефонния секретар и изслуша оставените съобщения. Бяха се обадили двама мъже, на които също предлагаше нова работа. Бяха съгласни да продължат преговорите. Третото съобщение бе от Розалинд:

„В Лондон съм. Не смятах да ти казвам, исках да се справя сама. Но имам нужда от някой до себе си…“ Сестра й се задави в ридания. „Миранда! Бременна съм. Аз… Аз съм в Лондон, за да направя аборт. Не мога да го задържа. Бебето. Той… Той ще ме изостави. Отивам в клиниката. Моля те, ела, ако можеш. Миранда, страх ме е…“

Розалинд задавено изрече адреса на клиниката и Миранда не го чу добре. Проклети технически изобретения! Как да кажеш на една машина да повтори?

Тревожно изхвърча от ресторанта и се метна в първото такси, което й попадна пред погледа, макар да бе повикано от портиера за друг клиент.

— Съжалявам. Спешно е!

Шофьорът се намръщи.

— Добре, накъде?

Миранда каза името на клиниката.

— Никога не съм я чувал — обяви той със злорадо задоволство.

— Мисля, че е на Портланд… Портланд Роуд.

— Чудесно! Бихте ли си поразмърдали още малко мозъка. Поне двайсет улици в Лондон носят това име.

— Щом не знаете къде е — спокойно изрече Миранда, — попитайте по радиотелефона. И, моля, побързайте!

Измина половин час, докато откриха клиниката. Миранда плати и изтича към входа. В приемната млада медицинска сестра я посрещна много любезно.

— Добър ден! За преглед ли идвате?

— Не. Сестра ми е ваша пациентка. Казва се Розалинд Лий.

— Да, при нас е. Дойде сутринта.

— Къде е сега? Оперираха ли я вече?

— Предполагам. Сега ще проверя. — Медицинската сестра набра някакъв вътрешен телефон и след малко каза: — Да, оперирана е и се чувства добре. Вече е в стаята си.

— Искам да я видя.

— Ами тя е още замаяна от упойката и…

— Искам да я видя! — Миранда бе непоколебима.

Момичето се стъписа.

— Добре… Стая двеста и шест, на втория етаж. Асансьорът вдясно.

Миранда нямаше търпение да чака асансьора и се втурна по стълбите нагоре. Нахълта в стаята, без дори да почука. Розалинд лежеше с гръб към вратата. Миранда се приближи и я докосна по рамото.

— Здравей! Будна ли си?

— Миранда!

— Как си?

— Добре, предполагам… — Момичето въздъхна и притеснено продължи: — Трябваше да го направя. Нямах изход. По дяволите! Мразя се! Ненавиждам се…

— Недей, скоро ще се почувстваш по-добре. — Миранда хвана ръката на сестра си. Искаше да й зададе толкова въпроси, но моментът не бе подходящ. Розалинд заплака и сестра й я прегърна, изпълнена с гняв към мъжа, който й бе причинил всичко това.

Розалинд бе толкова изтощена, че отново се унесе. Миранда разгледа стаята. Бе обзаведена само с най-необходимото. Легло, малък гардероб и нощно шкафче. Вратата на банята бе отворена. Клиниката бе частна и Миранда тревожно се питаше откъде сестра й бе намерила пари. Приседна на леглото и с обич се загледа в спящото момиче, макар че трябваше да е разгневена след случилото се.

Разликата помежду им бе шест години, но Миранда разчиташе на близостта им и мисълта, че Розалинд не й се бе доверила, преди да предприеме такава рискована крачка, я плашеше.

След половин час една от медицинските сестри събуди Розалинд, за да провери сърдечната й дейност и кръвното налягане. Момичето бе много бледо.

— Искаш ли да ти сипя малко сок? — загрижено я погледна Миранда.

— Да — кимна Розалинд и седна в леглото, но ръцете й трепереха и се наложи Миранда да задържи чашата.

— Няма ли да ми кажеш как се случи?

— Няма какво толкова за казване. — Горчиво промълви Розалинд. — Старата история. Един мъж среща едно момиче, момичето забременява и останалото го знаеш.

— Беше ли влюбена в него?

— Така си мислех. — Тъга забули погледа на Розалинд. — И ако следващият въпрос е дали той е бил влюбен в мен, отговорът е да, мисля, че беше.

— Защо не ми каза? — сърдито изгледа Миранда сестра си.

Розалинд се изчерви и сведе глава.

— Ти винаги контролираш нещата. Подобна участ не би те сполетяла. Опитвах се да си внуша, че не е кой знае какво, че мога и сама да се справя. Сама забърках кашата и сама трябваше да я сърбам, но… — Розалинд заплака.

— Малкото ми глупаче! — Миранда я прегърна. — За какво са големите сестри? Знаеш, че винаги можеш да разчиташ на мен.

— Но ти си много заета. Никога не си у дома, когато те потърся.

Миранда изпита чувство на вина. Вярно бе, че водеше активен и независим живот, но поставяше семейството на първо място.

— Знаеш, че винаги бих отделила време за теб. Ако нещо не е наред, ще зарежа всичко и веднага ще дойда в Йорк. Разбираш това, нали, Роуз?

Розалинд кимна.

— Исках да бъда силна като теб, но не се получи.

— Не е защото си слаба, а защото си много млада. Пък и кой ли не би се притеснил, за Бога? Предполагам, че не си казала на мама и татко? — попита след малко Миранда.

Сестра й печално поклати глава.

— Щяха да се поболеят.

— Ти… — Тя се вгледа изпитателно в сестра си. — Ти не си мислила да задържиш бебето, нали?

— Напротив. Но той не искаше. Каза, че е глупаво да се обвързвам с дете. Щяла съм да си съсипя живота.

По принцип Миранда бе съгласна с непознатия, но само един коравосърдечен човек би направил подобно изказване, особено когато самият той е причината за нещастието.

— Не ти ли предложи да се ожените или да поеме грижата за детето?

— Не. — Гласът на Розалинд потрепери от болка. — Каза, че ако реша да го родя, няма да направи нищо.

Миранда бе възмутена.

— Този мъж, приятелят ти, и той ли е студент?

— Не — поклати глава Розалинд. — Запознахме се през ваканцията в Лондон.

— Не е някой от моите приятели, нали? — Очите на Миранда бяха станали огромни.

— Не, не — побърза да я увери сестра й. — Запознахме се случайно.

— Кой е той?

Розалинд се поколеба и поклати глава.

— Няма значение. Искам да го забравя. Искам да забравя всичко. — Тя отново се разплака.

— Разбира се, мила. Не се притеснявай повече. Всичко ще се оправи. Щом те изпишат, ще дойдеш у дома и ще останеш, докато не се почувстваш по-добре.

Миранда говореше меко и внимателно, но в душата й бушуваше ярост. Този мъж вероятно бе доста по-възрастен от сестра й и по всяка вероятност не за пръв път се изправяше пред подобен проблем. Искаше й се да научи нещо повече за него, но трябваше да изчака Розалинд да се върне у дома, макар да се съмняваше, че тя ще й каже името му. Сестра й бе доста упорито същество. Погледна часовника си и се запита колко още може да остане в клиниката.

Излезе в коридора да потърси някой от персонала. Откри една медицинска сестра в манипулационната, която забързано пишеше доклада си.

— Аз съм сестрата на Розалинд Лий. Кога ще я изпишете?

— Да видим… — Сестрата провери в картона. — Оперирана е по обяд, значи може да си тръгне късно тази вечер. Резервацията й обаче е за цялата нощ.

— Така ли? Кой е направил резервацията?

Миранда се съмняваше, че един студент може да има пари, за да плаща за аборт в частна клиника.

— Не ни е разрешено да даваме информация.

Миранда й хвърли преценяващ поглед. Жената навярно работеше на това място, защото се нуждаеше от пари. Извади двайсет лири от чантата си.

— Може би има някоя благотворителна организация, която би приела това? — подаде й тя банкнотата.

— Да, има такива. Благодаря. — Сестрата бързо пъхна парите в джоба си и извади една папка от шкафа зад гърба си.

Беше стандартен въпросник, в него бяха отбелязани името на Розалинд, възрастта й. В графата за местожителство бе посочен университетът в Йорк. Като видя начина на разплащане, Миранда ококори очи. Бе отбелязан номерът на кредитната карта и банковата сметка на някой си Уорън Хънтър, адрес липсваше. Е, поне бе имал доблестта да плати за аборта, факт, който, вместо да я успокои, я разгневи. Миранда остави въпросника на бюрото и тръгна. На вратата се спря. Уорън Хънтър… Къде бе чувала това име?

Розалинд се бе събудила.

— Знаеш ли, че е предплатено за цялата нощ?

Сестра й кимна.

— Така е най-добре. Поспи, довечера ще намина да те видя. А утре сутринта ще дойда да те взема. Ако искаш, мога да остана при теб през нощта.

— Не — въздъхна Розалинд. — Ще ми се да приличам на теб…

— Това са глупости. Аз те харесвам такава, каквато си. — Тя се наведе и я целуна. — Довиждане.

— Довиждане.

На вратата Миранда се обърна. Лицето на сестра й бе пребледняло, а очите й бяха пълни с тъга. Щеше да й е нужно време, за да преживее мъката. Една жена трудно забравя страданието от прекъсната бременност. Този ужасен човек й бе отнел не само невинността, но и вярата в хората. Ако можеше, с удоволствие би му извила врата.

Миранда се отби в офиса и си уговори две срещи за следващата седмица. Надяваше се, че по това време всичко със сестра й ще бъде наред. След това се обади на един от детективите, които работеха на хонорар към агенцията.

— Би ли се заел с едно частно разследване? — направо го попита тя. — Опитвам се да открия мъж на име Уорън Хънтър. Предполагам, че живее в Лондон. Чувала съм името му, но не знам къде… Да, знам, че е все едно да търсиш игла в купа сено, но ако някой може да се справи със загадката, това си ти. Обади ми се у дома, ако откриеш нещо. — Тя се поколеба за миг. — И, моля те, не споменавай пред Греъм.

Миранда прегледа по-важните книжа на бюрото си, а другите прибра, за да ги отнесе вкъщи. Едно от големите предимства на работата й бе, че можеше да я върши и в апартамента си. Тя угаси осветлението и надникна в приемната, която делеше с двама свои колеги.

— Меган, моля те, предай на Греъм, че не мога да го дочакам. Имам проблеми и няма да се видим довечера.

— Нещо по-конкретно като извинение?

— Просто му предай, че няма да се видим.

Миранда излетя навън тъкмо навреме, преди да затворят близкия цветарски магазин. Купи два огромни букета, после и домашно приготвен шоколадов сладкиш с надеждата да зарадва сестра си. Взе покупките и се огледа за такси.

Здрачаваше се. Беше есен и рано се стъмваше, но улиците бяха добре осветени. Тя изпъкваше сред тълпата с високата си слаба фигура, облечена в елегантен костюм, с прекрасна коса, разпиляна по раменете. Толкова се бе замислила, че не забеляза откъде се появи таксито и спря до тротоара. Потеглиха към апартамента й, разположен на десетина километра в стара, реконструирана сграда в Докланд.

Жилището беше голямо и Миранда се гордееше с него. Бе й струвало цяло състояние, но тя печелеше достатъчно и можеше да си го позволи. Трябваше да приготви стаята за гости. Веднага се зае да застеле леглото с най-хубавите чаршафи. Разпредели цветята в няколко вази. Стопли си замразена пица в микровълновата печка и набързо я изяде. Бързаше да се върне при Розалинд. Взе другия букет и потегли.

Този път сестра й не изглеждаше толкова измъчена, дори на няколко пъти се засмя.

— Глезиш ме — рече Розалинд и помириса цветята.

— Е, ако не глезя теб, кого другиго?

Миранда остана, докато медицинската сестра не я помоли да напусне в девет часа. Розалинд наистина се чувстваше по-добре. И двете грижливо избягваха темата за онзи мъж — сестра й явно се притесняваше, а Миранда не искаше да я тревожи.

Когато се прибра у дома, Миранда изслуша записите по телефонния секретар. Две от съобщенията бяха от Греъм. Уведомяваше я, че ще я чака до десет часа за вечеря в любимия й ресторант. Тя погледна часовника. Девет и половина. Поколеба се за миг, а след това се обади за такси.

Двамата често ходеха в малкия ресторант до един от лондонските мостове и собственикът ги познаваше добре.

— Миранда! — възкликна той. — Вече си мислехме, че няма да успееш. Греъм е на вашата маса. Какво да ти донеса?

— Само кафе.

Щом приближи, Греъм се изправи, прегърна я и я целуна.

— Здравей, мила! Какво стана? Някой ти насрочи делова среща в последния момент ли?

— Не, няма нищо общо с работата. — Тя седна. — Неприятна семейна история.

— О! — изви вежди Греъм. — Не се отнася за родителите ти, нали?

— Не, те са добре.

Той замълча в очакване да разбере какво се е случило, но Миранда заговори за двамата евентуални кандидати за свободното място, с което разполагаха.

— Изглеждат хора на място.

Греъм отпи от кафето си. Позволяваше си само по една чаша вечер. Много се грижеше за себе си и винаги бе в добра форма. Сутрин бягаше, а два пъти седмично тренираше в спортна зала. Най-важните си разговори, било с работодатели, било с кандидати за работа, провеждаше на делови обеди или вечери.

— Искаш ли да се отбием до нас за час-два?

— Не. Предпочитам да се прибирам — отвърна тя.

Двамата излязоха и се насочиха към новия му лъскав ягуар. Миранда потрепери от студения вятър. Греъм харесваше тази марка коли и ги сменяше всяка година.

— Следващите няколко дни ще се наложи да работя у дома, ако не възразяваш — вметна Миранда, докато пътуваха към апартамента й.

— Заради семейните проблеми ли?

— Не. С тях приключих.

— Разбрах, че не е моя работа, но ако мога да помогна с нещо… — погледна я Греъм.

— Много мило от твоя страна, Греъм. — Тя нежно докосна ръката му. — Просто искам да си остана у дома няколко дни, това е всичко.

Пролича колко е недоволен, че Миранда не му се доверява. Щом спряха пред дома й, настоя да се качи с нея в асансьора. Не харесваше идеята й да живее в предградията. Той самият имаше апартамент в Уимбълдън, изискан и скъп лондонски квартал. Миранда обаче не би заменила жилището си за никое друго. Досега не бе имала неприятности и тази вечер се почувства подразнена от загрижеността му. Изгледа го смръщено. Тя самата бе висока, но той доста се извисяваше над нея. Бе едър и му се налагаше непрестанно да се грижи за фигурата си. Ето защо контролираше храната си, докато Миранда можеше да яде, каквото си поиска. В началото си бе помислила, че я ухажва, само за да я държи в някаква зависимост.

— Благодаря ти, че ме изпрати, Греъм, но тази вечер няма да те поканя, ако не възразяваш. Денят ми бе прекалено напрегнат и съм уморена.

— Добре, но нека само да ти кажа лека нощ.

Той я целуна с обичайната си настойчивост и тя се прибра. Напълни ваната с топла вода и се потопи в нея, втренчила поглед в тавана, замислена за положението на Розалинд. Надяваше се, щом сестра й се върне в университета, да си възвърне предишната жизненост. Сигурно дълго време нямаше да се доверява на мъжете и Миранда не би могла да я обвинява. Мъжът, причинил й всичко това, бе истински подлец. Макар да бе разбрал, че е неопитна, не бе взел мерки да я предпази от забременяване. Миранда твърдо реши да открие този Уорън Хънтър и да го накара да си плати.

След три дни детективът се обади. Розалинд бе още при нея и под предлог, че има служебен разговор, Миранда прехвърли разговора в спалнята и се затвори там.

— Какво откри?

— Твоят Уорън Хънтър е важна клечка. Намерих името му в нашата картотека. Когато ти бе назначена в агенцията, и на него му е било предложено да работи за нас, но той отказал. Компютърен експерт е и много компании са се домогвали до него. Обърнал гръб на всички и захванал собствен бизнес. Поговорих с неколцина негови познати. Всички твърдят, че успехът му е гарантиран. Очаква го блестящо бъдеще.

— Как се казва неговата компания?

— „Компас“. Намира се на едноименната улица.

— Кой работи за него?

— Екип от изключително способни млади хора.

— А самият Хънтър? Какво откри за него? Женен ли е?

Въпросът за семейното положение не бе необичаен. Често специалистите, които проучваха, приемаха или отказваха работата по причини от семеен характер.

— Не, и доколкото разбрах няма сериозни връзки.

— Плейбой?

— Възможно е, но се интересува главно от просперитета на компанията си. Искаш ли да ти изпратя подробен доклад?

— Ако обичаш. Нужна ми е пълна информация, дори за секретарката му и дамите, с които се вижда за по едно питие. И ако можеш лично да ми я донесеш у дома, ще ти бъда безкрайно благодарна.

— Добре. Кога?

— Сега.

— Всички жени, които гонят кариера, си приличат. Захапвате нещо и нямате търпение да го получите.

Той донесе документите и Миранда отново се затвори в спалнята да ги проучи на спокойствие. Прочете внимателно биографиите на всичките му сътрудници, обади се дори на няколко пъти в офиса, за да се увери, че Уорън Хънтър и приятелят на Розалинд са един и същ човек.

Опита се да убеди сестра си да отидат на кино или да хапнат в някой ресторант, но тя се чувстваше зле. Останаха у дома и гледаха някакъв филм по телевизията.

— Роуз, трябва да поговорим за бъдещето ти — обърна се към нея Миранда след филма.

— Искаш да кажеш, че е време да се прибирам в Йорк?

— Ти го казваш, не аз.

— Е, не мога да обикалям наоколо и да страдам до края на живота си, нали? — въздъхна момичето.

— Точно така. Върни се в колежа и се постарай всяка минута да си заета е нещо, за да не ти остава време да мислиш. Без да усетиш, спомените ще избледнеят.

— Така ли мислиш?

— Сигурна съм. А колкото до този мъж… — Миранда вдигна ръка в знак на протест срещу гримасата на сестра си. — Почакай! Няма да те питам за името му. Искам да разбера дали съществува възможност да се срещнете отново.

— Не.

— А ако случайно го видиш в Йорк?

— Невъзможно — отметна глава назад Розалинд. — Срещахме се само шест седмици през лятото, докато бях в Лондон.

— Как така аз не съм го виждала?

— Ако си спомняш, ти беше заета през цялото време.

— Ясно.

Миранда искаше да се увери, че е попаднала на същия мъж в проучването си.

— Що за човек е той?

Розалинд помръкна.

— По-възрастен е от мен. Доста представителен на вид. Бях поласкана, че се заинтересува от мен. Предполагах, че би ухажвал някоя като теб. Много е амбициозен. И преуспяващ…

— Преуспяващ?

— Да, президент е на някаква компания.

— Каква компания?

— Занимава се с компютри. Сигурна съм, защото на няколко пъти го търсих там по телефона.

Миранда едва се сдържа да не попита за името на компанията, но се боеше да не притесни сестра си. Все едно, вече бе сигурна, че става дума за Уорън Хънтър.

— Каза ли ти, че е влюбен в теб?

— Да, но само веднъж. Когато… когато… — Гласът й замря.

Когато са се любили, предположи Миранда.

— Няма значение. Кога престана да те търси?

— Когато се върнах в колежа, той ми обеща, че ще ми пише и ще идва, но не го направи. Когато му се обаждах по телефона, все попадах на телефонния секретар. Не отговаряше и на писмата ми.

— Успя ли да му кажеш за бебето?

— Писах му и тъй като не ми отговори, се обадих в компанията и направих скандал. Тогава… — Тя прехапа устни. — Тогава той ме посъветва да направя аборт. Каза, че ще ми запази място в клиниката. За половин час уреди всичко.

Миранда се протегна и хвана ръката на сестра си.

— Може би така е най-добре. Би ли искала да родиш дете от такъв човек? Сега ще се върнеш в колежа и всичко ще бъде забравено.

— Никога няма да го забравя! — Очите на Розалинд бяха изпълнени с болка. — Никога няма да се доверя повече на мъж. Никога!

— Ще забравиш — меко я увери Миранда. — Ще видиш. Един ден ще се появи някой, в когото ще се влюбиш истински.

— Като Греъм?

Въпросът свари Миранда неподготвена.

— Рано е да се каже — промърмори тя и побърза да смени темата. — Какво ще кажеш през почивните дни да наема кола и да те закарам до Йорк?

— Не е нужно. Мога да се прибера и с влак.

— На мен ми доставя удоволствие да шофирам.

Но сестра й не прие.

Миранда изчака тя да се върне в колежа и тогава се зае с Уорън Хънтър. Вече знаеше кои работят за него. Бе проверила дори коя от конкурентните компании би желала да наеме някой от неговите специалисти. Вдигна телефона и потърси първия човек в списъка. Какъв късмет! Мъжът се съгласи да се срещнат и да обсъдят предложенията й. Предупреди го да не споменава за срещата им пред никого. Рутинно предупреждение, но особено важно в случая. Набра телефона на втория специалист…

През следващите няколко седмици Миранда успя да разговаря със седем души от най-важните хора на Уорън Хънтър. Убеди ги да напуснат в един и същи ден, на първи декември. Никой не знаеше за намеренията на останалите. Само един от тях се оказа костелив орех. Джонатан Картър, дясната ръка на Уорън Хънтър, внезапно промени решението си, но се съгласи все пак да се видят.

Действията й бяха законни, но не и етични. Обикновено тя не отнемаше повече от един специалист от компания и Греъм би побеснял, ако знаеше какво прави, макар иначе да не се бъркаше в работата й. Доверяваше й се напълно. От време на време я обземаше чувство на вина, но мигом се сещаше за Розалинд и решаваше, че Уорън Хънтър напълно си го заслужава.

С Джонатан Картър трябваше да се видят в един дискретен ресторант в Сохо. Тя бе предложила „Савой“, където обичайно се срещаше с клиентите си, но той настоя за друго място. Веднъж се бе срещнала с един клиент дори на Айфеловата кула, така че с леко сърце прие желанието. В уречения час, загърната в дългото си палто, Миранда бързешком слезе по стълбите в ресторанта, където я очакваше Джонатан Картър. Ако успееше да омае и него, компанията на Уорън Хънтър щеше да се окаже в доста затруднено положение. Най-малкото щеше да му се наложи да започва отначало.

Ресторантът тънеше в приглушена светлина и приличаше повече на любовно гнездо, отколкото на място за делови срещи.

Оберкелнерът пое палтото й и тя седна на бара. Само след миг се появи и Картър. Бе висок над метър и осемдесет, с широки рамене, мускулест. Не приличаше на човек, който седи по цял ден пред екрана на компютъра.

— Госпожица Лий?

Миранда протегна ръка.

— Радвам се да се запознаем.

Картър се поколеба за част от секундата, но пое ръката й. Миранда срещна погледа на тъмносивите му очи, просветващи с интерес на красивото мъжествено лице. Той я изгледа някак удивено. Повечето хора очакваха, че един ловец на мозъци като нея, би изглеждал доста зловещо, а не млада и чаровна дама.

— Какво ще пиете? — попита го Миранда.

— Джин с тоник, моля.

Тя поведе обичайния неангажиращ разговор, за да помогне на събеседника си да се отпусне, но Картър не бе от приказливите. Миранда имаше неприятното усещане, че тайно я преценява. След като свършиха с напитките, ги отведоха до една закътана маса в дъното на заведението.

— Богат избор предлагат тук — отбеляза Миранда, забила поглед в менюто. — Какво ще поръчате?

— Пържола със салата.

Джонатан Картър дори не отвори менюто.

— Без предястие?

— Без.

Миранда го изгледа, но не каза нищо и даде поръчката на келнера.

— Да се заемем с работата, какво ще кажете? Искам да чуя в подробности предложението ви.

— Добре.

Като прикри раздразнението си, Миранда му обясни за какво става дума. Той я изслуша внимателно, без да я прекъсва. По нищо не можа да определи реакцията му. Това я разтревожи. При първия им разговор бе сдържан, но след това й се бе сторил доста ентусиазиран. Знаеше, че е женен. Дали съпругата му не бе се намесила? Когато ставаше дума за преместване, жените често се противопоставяха, но в този случай новата месторабота също бе в Лондон.

Донесоха храната, преди да бяха приключили разговора, но гостът й не бе гладен. Дори се мръщеше нетърпеливо, когато тя спираше, за да хапне. Накрая зададе няколко въпроса, облегна се и се втренчи в нея.

— Кажете ми — подхвана той, — харесвате ли работата си?

— Да, много.

Не за пръв път на Миранда й задаваха този въпрос, но сега тя се притесни.

— И вас ли ви уловиха по същия начин?

— Всички ме питат за това — усмихна се Миранда.

— Съжалявам, че съм толкова лесно предсказуем.

— Не, не сте. — Миранда се опита да прикрие обзелата я тревога.

— Каква квалификация е нужна, за да станеш… ловец на мозъци?

— Предпочитаме да ни наричат консултанти по набиране на работна ръка.

— Вероятно. — Той се усмихна с неприкрита подигравка.

— Още не сте ми казал дали приемате предложението.

— И вие още не сте ми казала каква квалификация ви е необходима, за да вършите тази работа. Не знам нищо за вас, освен че сте руса, млада и на години за женене.

— Имам кандидатска степен по управление и администрация. — Гордо вирна брадичка Миранда. — И три години практика в областта на рисковите инвестиции в промишлеността.

— И това ви дава основание да подмамвате човек, от жизнено значение за моята компания? Не сте ли се замисляла за последиците? Не, не вярвам! За вас единственото важно нещо явно е комисионната — горчиво завърши мъжът.

— Не ви разбирам. Вие нямате дял в „Компас“. Защо сте загрижен какво ще стане, след като можете да получите нещо по-добро?

— Точно така! Но допуснахте грешка! Голяма грешка. Тръгнахте срещу лоялността и приятелството. — Той се изправи и гневно я изгледа. — Защото аз не съм Джонатан Картър.

— Тогава да не сте…

— Точно така. Аз съм Уорън Хънтър, собственикът на „Компас“.

Втора глава

Миранда се взираше в мъжа, който застрашително се бе надвесил над нея. Очите му я пронизваха като метални остриета. В един миг осъзна, че това бе човекът, докарал толкова беди на сестра й, и я изпълни гняв.

— Значи вие сте Уорън Хънтър! Трябваше да се досетя. Изглеждате точно като човек, който се държи отвратително с жените.

— Жената е лош играч — подсмихна се той злобно, — не умее да губи.

Тя се разтрепери от гняв. Явно имаше предвид нея, но тя го прие като упрек към бедната Розалинд.

— Мислите се за дяволски умен, нали? Използвате жените и после ги захвърляте. Вие сте негодник!

Уорън отскочи назад.

— Какъв дявол…

— Само че този път няма да се измъкнете от кашата, която сте забъркал! Наистина ще си платите!

Тя замълча, за да си поеме дъх, но Уорън, ядосан колкото нея, възкликна:

— Господи! Бях чувал, че кариеристките са гадни същества, но вие надминахте очакванията ми. И всичко това само защото плановете ви пропаднаха и загубихте комисионната…

Миранда се изсмя в лицето му. Другите посетители ги наблюдаваха с любопитство, а оберкелнерът забързано се приближи към масата им. Решена да компрометира Уорън, Миранда извика:

— Пукната пара не давам за комисионната, както и вие не давате пукната пара за хората, които наранявате и чийто живот разбивате.

— Не преигравате ли?

— Не. Трябваше да се поинтересувате поне каква е фамилията на жените, с които се забавлявате, преди да ги захвърлите.

— Какво означава това? — Той смръщи вежди в почуда, макар да бе заел заплашителна поза. Не го интересуваше дали се държи скандално, или не.

Оберкелнерът се опита да ги успокои, но бе прогонен със заповеднически жест от Уорън.

— Е? Говорете, слушам ви.

— Този път няма да се измъкнете и да захвърлите момичето, което сте обезчестил и изоставил, сякаш е… Сякаш е играчка, на която сте се наситил. — Лешниковокафявите очи Миранда пламтяха.

— За какво, по дяволите, говорите?

— Не се правете, че не знаете!

— Не разбирам за какво говорите…

Миранда осъзна, че са в центъра на вниманието и не посмя да спомене името на Розалинд. Не биваше да провали сделките, които бе сключила с другите му служители.

Тя стана, преметна чантата си през рамо и тръгна към изхода. Уорън се опита да я спре.

— Махнете си ръцете! — извъртя се тя така неочаквано, че Уорън отстъпи назад и Миранда залитна.

Оберкелнерът се спусна към нея, сблъсквайки се с Уорън.

— Госпожо, сметката!

— Той ще плати — посочи тя Уорън. — С кредитната карта, с която заплаща абортите на приятелките си.

Целият ресторант се бе умълчал. Миранда тръшна вратата. Застана на бордюра на тротоара и само след миг до нея изскърцаха спирачките на такси. След миг потеглиха и през задния прозорец на колата тя мерна как Уорън изтича след колата. Но набрали скорост, те изчезнаха по улицата в посока Пикадили.

Миранда се облегна назад, изпълнена със задоволство, защото се бе оказала крайният победител, макар че Джонатан Картър бе останал верен на Уорън Хънтър. Планът й да съсипе напълно „Компас“ бе обречен на неуспех, но бе доволна, че бе създала сериозни проблеми на Уорън, така че за известно време да спре да тича след невинни млади момичета.

Отново си представи току-що разигралата се ситуация. Трябваше още в самото начало да се досети кой стои насреща й. Тя не бе жена, която би се поддала на чара му, но добре разбираше как бе оплел сестра й в мрежите си. За момиче, свикнало единствено с компанията на съучениците си, Уорън се бе сторил на Розалинд като същество от друга планета — със завидно самочувствие, успешна кариера, мъжествен, способен да омае всяка, която си е набелязал. Дори и жена като Миранда, едва ли би могла да бъде обвинена, ако се поддаде на мъжкия му чар. Мисълта я накара да потрепери.

Следващия час Миранда прекара из магазините около Найтсбридж, заета да избира коледни подаръци. Бе горда със себе си. Откритият сблъсък с Уорън й бе доставил по-голямо удоволствие, отколкото ако бе действала подмолно и отдалеч. За нищо не съжаляваше.

Когато се върна в офиса, Меган й подаде списък с онези, които я бяха търсили.

— А, имаше и едно странно обаждане — каза тя. — Мъжки глас попита дали работиш тук. Потвърдих, като поясних, че в момента отсъстваш и той затвори, без да остави съобщение.

— Не ме свързвай с никого, преди да се представи — нареди й Миранда и се запъти към кабинета си. Не бе нужно да прави много догадки, за да разбере кой е бил странният мъж. — И в никакъв случай, ако става дума за Уорън Хънтър от „Компас“.

По-късно Миранда говореше по телефона, когато в коридора се чуха гласове. Опита се да не им обръща внимание, но вратата на стаята й внезапно се отвори и Уорън Хънтър влетя в кабинета й, следван от отчаяната Меган, хванала го за сакото в опит да го спре. Той застана пред бюрото на Миранда и подпря ръце върху гладката политура.

— Искам да поговоря с вас.

Миранда се опита да запази самообладание, но Уорън измъкна слушалката от ръцете й.

— Искам да говоря с вас!

— Нямам какво да ви кажа — спокойно отвърна тя.

— Грешите! Дължите ми някои обяснения. — Забеляза, че Меган още в стаята. — Може ли да ни оставите за малко сами?

Меган въздъхна, а Миранда гневно го стрелна с поглед:

— Как се осмелявате да давате заповеди на моята секретарка!

— Добре, нека остане. Но аз няма да си тръгна, преди да ми обясните какво имахте предвид, като споменахте кредитната ми карта и плащания, които съм направил.

— Да повикам ли Греъм или някои от останалите служители? — попита Меган, вперила очи в широките рамене на Уорън.

— Не, сама ще се справя. Този мъж просто преиграва, това е. — Тя надраска нещо върху лист хартия и го връчи на секретарката си. — Обади се на този господин и му се извини. Ще го потърся след малко.

— Още една муха в паяжината? — изсумтя Уорън.

— Това, което върша, е законно — отсече Миранда.

— Кажете го на фирмите, които разбивате — саркастично я погледна той. — Но не за това съм тук. Искам да разбера за какво, по дяволите, говорехте в ресторанта.

— Не се преструвайте на невинен. Много добре знаете какво имах предвид.

— Слушайте, госпожице! Не знам какво искате, но ако се надявате да съсипете репутацията ми, като разказвате лъжи, едва ли…

— Ха! Би било голямо удоволствие за мен да ви очерня, но не става дума за лъжи, както добре знаете.

Уорън се пресегна през бюрото и я хвана за китката.

— Няма да търпя повече оскърбления!

— Не си мислете, че съм толкова лесна плячка като Розалинд. Да не би да искате да кажете, че не знаете коя е Розалинд! Толкова ли е къса паметта ви? — извиси глас Миранда. — Розалинд е сестра ми. Розалинд Лий. Сетихте ли се вече? Осемнайсетгодишната студентка, която наскоро сте прелъстили. Момичето забременя и вие го изоставихте. Момичето…

— За какво, по дяволите, говорите? — Той я хвана за раменете и я разтърси. — Не познавам никакво момиче на име Розалинд!

— Лъжец! Свали си веднага ръцете или ще викам.

Уорън изумено се взря в разгневеното й лице. Бавно отпусна ръце и се отдръпна.

— Защо не ми обясните?

— Няма да ви позволя да се измъкнете.

— Господи! Ще ми кажете ли най-сетне за какво говорите?

Миранда се притесни, че разговорът им може да бъде чут и понижи глас:

— Колко момичета сте прелъстил, че така бързо забравяте имената им?

Той сви юмруци.

— Никога не съм срещал човек като вас и искрено се надявам да не ми се случва втори път. И светец можете да изкарате от кожата. Аз не прелъстявам девици и не познавам никаква Розалинд Лий! А и никога не бягам от отговорност!

— Господи, каква наглост! А как тогава сте платили аборта й?

— Какво? Вие не сте с всичкия си! Казах ви, че не познавам сестра ви. Тя ли ви каза за мен?

— Не, не е тя. Разбрах, че сте вие, защото името ви бе записано в клиниката. В един формуляр бе отбелязано, че сте заплатил разходите с кредитна карта. Ако не си спомняте, защо не погледнете извлечението от сметката си?

— Точно това ще направя. И със сигурност ще… — Той млъкна и втренчи поглед в нея. — Почакайте! Кога е станало?

— А, вече си спомняте — саркастично подметна Миранда.

— Само ми отговорете кога се е случило!

— Преди около шест седмици.

— Шкафчето ми в спортния клуб, където тренирам, бе разбито по това време. Откраднат бе портфейлът ми, заедно с кредитните карти. На няколко пъти вече крадецът злоупотреби с тях. Може би това е един от случаите.

Миранда се разсмя.

— Мислите ли, че ще ви повярвам?

— Защо не? След като очаквате аз да ви повярвам, че съм прелъстил сестра ви, която никога не съм виждал?

— Какъв подлец!

— И аз бих могъл да ви назова с какви ли не имена, но сега искам да стигнем до дъното на цялата история. — Чертите на лицето му се бяха изострили. — Какво точно ви разказа сестра ви за мъжа, който я е прелъстил?

— Каза ми, че сте директор на компютърна компания и… — Миранда се поколеба за миг. — Че живеете в Лондон и имате голям опит…

— Тя ли ви даде името ми?

— Не. — Миранда бе длъжна да каже истината. — Каза ми, че иска да забрави всичко. Видях името ви, отбелязано във формуляра в болницата.

— И не ви ли мина през ума, че връзката й може да е била с друг мъж? Вече ви казах, че ми откраднаха…

— Прекалено лесен начин сте избрал, за да се измъкнете! Ще се обадя на Розалинд и ще я попитам направо.

— Не казахте ли преди малко, че искала да забрави всичко?

— Ще я накарам да ми каже. Ще…

— Няма да го направите.

— Така ли? Да не се каните най-сетне да признаете, че вие сте виновникът?

Уорън я изгледа с отчаяние и пъхна ръце в джобовете си.

— Няма да ви разреша да разговаряте с нея, ако не присъствам и аз.

— Какво имате предвид?

— Имам предвид, че вие и аз тръгваме незабавно, за да се срещнем с нея.

— Но това е глупаво! Само ще телефонирам, за да чуя потвърждението й.

— Не! Искам да присъствам и аз, когато разберете, че сте сгрешила. Тогава ще ви накарам да коленичите в прахта и да ми поискате извинение.

Миранда затаи дъх при мисълта, че е възможно да е направила грешка, но мигом се съвзе и изрече:

— Няма да допусна да се измъкнете.

— Тогава да вървим и да проверим кой е прав. Колата ми е отвън.

— Е, това е невъзможно — засмя се тя. — Розалинд е в университета в Йорк.

Уорън свъси вежди за миг и вдигна рамене.

— Добре. Да вървим тогава в Йорк.

— Не си мислите, че ще ме заблудите. Знам, че съм права.

— Значи ще имате честта да ми натриете носа.

— Ако мислите, че ще тръгна с вас, грешите.

— Тогава отивам сам. — Той отвори вратата.

— Не!

Миранда се втурна след него и го хвана за ръката.

— Няма да допусна да я нараните отново.

— Би било по-добре да дойдете с мен, нали?

Миранда се взираше в суровите му черти.

— Подъл сте като змия.

— Твърде много си позволявате! Е, идвате ли с мен?

— Добре. Почакайте за миг… — Тя се върна и си взе палтото, ръкавиците и чантата.

— Готова ли сте?

— Почакайте още минутка.

Въпреки нервността на Уорън, Миранда написа бележка на Греъм къде и с кого отива.

— Да знаят къде съм за всеки случай… — многозначително рече тя.

— Готова ли сте вече?

— Да.

Сети се за радиотелефона си, грабна го и настигна Уорън в коридора.

Колата му бе модел лотус, червена на цвят, с аеродинамична форма и елегантно купе. Със сигурност можеше да впечатли всяко младо момиче. Той отвори вратата любезно и понечи да й помогне да се настани.

— Благодаря! И сама ще се оправя. — Тя потъна в седалката и коленете й се вирнаха толкова високо, че се притесни. Колата бе толкова ниска, че имаше усещането, че сяда на пътя.

Уорън бързо подкара из улиците със самочувствието на лондончанин, който е свикнал да избягва натовареното движение. Когато поеха по северната магистрала, Миранда се изплаши. Това пътуване бе истинска лудост. Още повече, бе уверена, че Уорън е мъжът, причинил нещастието на сестра й. Бе нечовешко да я накара да преживее всичко отново.

Тя вдигна яката на палтото си и отметна коса.

— Студено ли ти е? — Уорън включи отоплението.

Миранда се облегна и се загледа в профила му. След словесния дуел бе разбрала, че е човек с желязна воля. Някак си не отговаряше на представата, която си бе изградила за него като за господин Казанова. Изпита съмнение и колебание.

Но нали всичко съвпадаше. Не бе женен, бе свободен да…

Миранда изтръпна. Бе свободен да прелъстява наивни млади момичета. Не бе ли тя поредната жертва в капана на този сексманиак? Ама че глупачка!

— Още ли ти е студено? — погледна я Уорън. — Боя се, че това е мощността на отоплението.

— Не, не, всичко е наред.

Като се прокле за глупостта си, Миранда реши, че трябва да установи истината, преди да стигнат до Йорк. Слава Богу, радиотелефонът бе в чантата й, оставаше да измисли как да се обади, без Уорън да разбере.

— Би ли спрял на следващата бензиностанция?

Той кимна. В сумрака лицето й почти не се виждаше.

— Откога работиш като ловец на мозъци?

— Консултант по набиране работна ръка — поправи го тя автоматично. — Година и половина.

— Какво те привлича в тази професия?

Помисли си да не му отговаря, но атмосферата и без това бе напрегната.

— Ами предизвикателството. Освен това ми плащат добре.

— И срещаш интересни личности — подигравателно я погледна той. — Приличаш на кандидатка за кралица на красотата, която папагалски повтаря подсказани й от другиго фрази. Кажи ми, замисляла ли си се какъв е ефектът от работата ти върху онези работодатели, чиито специалисти отмъкваш?

— Аз не насилвам хората да напускат — отбеляза Миранда. — Мнозина използват предложенията ни, за да получат по-добро възнаграждение от шефовете си. Ние сме нещо като бюро за запознанства. Намираме работници и работодатели, които ако си допаднат…

— По какъв благовиден начин представяш недостойна професия като твоята! — не я пощади Уорън.

— Никога ли не си използвал услугите на ловци на мозъци, за да си намериш добри специалисти?

— Не. Предпочитам сам да подбирам състава на служителите си.

Е, съвсем скоро ще имаш такава възможност, помисли си Миранда тайно.

— Предполагам, някоя компания, която търси човек с квалификацията на Джонатан Картър, ти е предоставила възможност да ми отмъстиш? Сигурно си използвала детектив, за да се добереш до информация за моята компания и служителите ми?

— Това е част от работата ми.

— Намирам го за непочтено.

— Всяка компания трябва да бъде готова винаги за проверка от страна на данъчните власти, на одиторски бюра…

— И те са същите негодници като теб.

— Току-що отминахме знак за бензиностанция.

— Видях.

Той отби встрани и паркира.

Миранда изскочи от колата. Бе тъмно. Тя потръпна от студ и влезе в дамската тоалетна. Трескаво набра телефонния номер на Розалинд. Напразно. Никой не отговаряше. Бе готова да се откаже, когато някой вдигна слушалката.

— Бихте ли повикали Розалинд Лий, моля? — налагаше се да крещи, за да преодолее смущенията по линията.

— Не съм сигурна, че е тук.

Миранда нервно запристъпва от крак на крак.

— Ало? Розалинд е на телефона.

— Благодаря ти, Господи! Роуз, Миранда е.

— Кой? Не се чува.

Миранда излезе навън.

— Сега чуваш ли ме? Миранда…

— Да, какво има?

— Роуз, много е важно! Трябва да ми кажеш името на мъжа. Знаеш на кого.

— Не мога — стресна се сестра й. Казах ти, че…

— Уорън Хънтър ли се казва?

— Как разбра? Аз…

Миранда усети стъписването на Розалинд. В този миг нечия ръка я сграбчи.

— Отново мръсни номера? Нали се споразумяхме заедно да се срещнем със сестра ти?

— Не съм ти обещавала да не й се обаждам!

— Намери ли я?

— Да. — Очите й мятаха гневни мълнии. — Няма ли да ме попиташ какво каза тя?

— Не е нужно, изписано е върху лицето ти.

— Тогава обръщай колата и да прекратим този фарс.

— Не, сега е още по-наложително да отидем до Йорк, защото сестра ти лъже и искам да разбера защо.

Той се спря в почуда, после седна в колата. За един ужасен миг Миранда помисли, че ще потегли сам и изтича след него. Ако Розалинд току-що не бе признала, че виновният за забременяването й бе именно Уорън, бе готова да му повярва. Бе невъзможно да съществуват двама души със същото име, и двамата директори на компютърни компании. Уверенията на Уорън бяха чиста измислица. Трябваше да е луд, за да отива доброволно да го изобличат. Тя го погледна крадешком. Тревогата й нарасна. Дали не трябваше да остане на бензиностанцията? Щом се бе отнесъл така брутално с Розалинд, какво ли би причинил на нея?

— В офиса знаят, че съм с теб.

Уорън я изгледа. Забеляза, че се бе свила на седалката и го досмеша.

— Май се боиш от мен, а? — изви вежди той. — Уверявам ви, госпожице, че с мен сте в пълна безопасност. Не бих ви докоснал, дори и да бяхте последната жена на земята.

Забележката би трябвало да я успокои, но не стана така.

Колата се носеше на север. Въздухът бе станал леден и Миранда забеляза скреж по покривите и тревата покрай пътя.

Уорън включи радиото. Метеоролозите предупреждаваха за снеговалежи. Защо Розалинд не бе избрала да учи в Оксфорд или Кеймбридж? Йорк й се стори безкрайно далеч.

Пристигнаха малко преди осем. Миранда не знаеше къде е общежитието на сестра и на няколко пъти спираха да питат.

— Ако разстроиш Розалинд, ще те убия — предупреди тя Уорън, щом откриха сградата. — Толкова й се струпа на главата! Не знам какво целиш с играта си, но…

— Да докажа, че съм невинен — прекъсна я той. — Хайде! Да свършваме с това.

Той приближи вратата и почука. Отвори им един студент.

— Къде е стаята й?

— На горния етаж. Нека мина преди теб.

Уорън се поколеба, но я пропусна. Миранда изтича по стълбите и почука.

— Отворено е! Влизай!

Тя посегна към бравата, обзета от нерешителност. Сърцето й тревожно биеше. Какво ли щеше да причини на сестра си с това прибързано решение?

— Хайде! Страх те е, че си се държала като глупачка ли? — побутна я Уорън.

Тя отвори вратата.

Розалинд седеше и пишеше нещо. Подскочи от изненада като я видя.

— Миранда! Какво правиш тук? Защо ми се обади? Откъде разбра, че… — Тя замълча като видя Уорън да влиза в стаята. — Съжалявам, не знаех, че има някой с теб.

Тя огледа Уорън с неприкрито любопитство, но нямаше друга реакция.

Миранда се взря в лицето на сестра си и осъзна, че е направила най-голямата грешка в живота си. Искаше й се да се изпари, да изчезне. Нямаше сили да погледне отново Уорън.

— Здравейте! — усмихна му се Розалинд. — Заповядайте и двамата. Съжалявам, че е толкова разхвърляно. — Тя се погледна в сестра си. — Проблем ли има?

— Да приема ли, че никога не си виждала този мъж? — изрече с променен до неузнаваемост глас Миранда.

— Не съм. Мислеше, че го познавам ли?

— Да. Разбираш ли… Името му е Уорън Хънтър.

Розалинд застина с отворена уста.

— Но… Но… Това не е той. Не е мъжът, с когото… За когото ти разказвах.

— Сигурна ли си?

— Разбира се! Да не мислиш, че съм откачила. Затова ли ми позвъни?

— Да. И ти потвърди, че името му е Уорън Хънтър.

— Не съм…

— Не точно така, права си. Когато попитах дали името му е Уорън Хънтър, ти попита как съм разбрала…

— Да, защото пълното му име е Пиърс Уорън Хънтър. Помислих, че си открила само част от името му.

— Господи! Трябваше да се досетя — възкликна Уорън. — Бил е мой далечен роднина. Уорън е често срещано име в нашата фамилия. Дава се на първородния син, но от стотина години насам се включва като второ име в някои от клоновете на фамилията.

Миранда го гледаше застинала. Очакваше всеки миг гневът му да я помете. Можеше да я убие и с пълно право.

— Не разбирам — обърна се Розалинд към Уорън. — Не й ли казахте, че не ме познавате?

— Казах й, но тя не се вслуша в думите ми. Бе убедена, че го правя от дискретност…

Миранда не можа да понесе тържествуващия му поглед и отмести очи.

— Затова настоях да дойдем на място — додаде Уорън.

— Пак не разбирам откъде е научила името на…

— На приятеля ви. Разбирам. И аз, ако бях на ваше място, нямаше да се чувствам длъжен да давам информация за личния си живот. Кажете ми, винаги ли се хвърля като бик на червено? Доколкото разбрах, е видяла името му в някакъв болничен формуляр. И тъй като сте споменала, че приятелят ви се занимава с компютри, тя стигнала до моята компания. И без да изпитва колебания или съмнения…

— Не е точно така! — прекъсна го Миранда, но забелязала хладния му поглед, замълча.

— Както ви казвах, сестра ви бе готова на всичко, за да отмъсти за вас. Бе решила да разбие компанията ми, като отмъкне един от най-добрите ми специалисти, но за щастие, не успя.

Миранда потръпна от ужас като си спомни за другите служители, които щяха да представят предупрежденията си за напускане само след няколко дни.

Ще ме убие, каза си тя. Когато разбере, наистина ще ме убие.

— Заради мен ли го направи? — Розалинд коленичи пред нея.

— Не бих простила на никой, който се държи жестоко с теб. Исках да дам добър урок на този господин, но направих ужасна грешка.

— Благодаря ти все пак — каза Розалинд и я прегърна.

— Вече по-добре ли си?

— Донякъде — вдигна рамене Розалинд. — Послушах съвета ти. Непрекъснато съм заета с нещо.

— Прекрасно! — Миранда се изправи с нежелание. — Трябва да тръгваме.

— Вече? — В гласа на Розалинд прозвуча разочарование.

Уорън гледаше двете сестри, застанали една до друга. Приличаха си, но Розалинд изглеждаше по-миловидна и уязвима.

— Никъде не отивам, преди да се нахраня — заяви той. — Препусках като луд дотук. Има ли наблизо ресторант или закусвалня?

— Един китайски ресторант. Дават храна за вкъщи. Да изтичам ли да взема нещо?

— Не, аз ще отида. Предполагам, че има какво да си кажете. Може би този път ще уточните всичко. Какво искаш?

— Не съм гладна — поклати глава Миранда.

Той видя нещастния израз на лицето й и реши да не й противоречи.

— Веднага се връщам.

Когато Уорън излезе, Миранда покри лицето си с длани.

— О, Розалинд! Направих ужасна грешка.

— Така е.

— Но ти не знаеш всичко. Бях решила да го съсипя. Той мисли, че съм се опитала да отмъкна само един от специалистите му, а аз… — Тя замълча. Проблемът си бе неин. — Няма значение. Ще се оправя.

— Този Пиърс Уорън Хънтър наистина ли се занимава с компютри?

— Да. Има магазин за електроника.

На светлинни години от Уорън, горчиво си помисли Миранда.

— Наистина ли си добре?

— Няма ли да ми кажеш какво точно си причинила на горкия човек?

— Май приличам на теб. Не обичам да признавам грешките си.

— Кога се запозна с него? С Уорън Хънтър?

— Днес на обяд — въздъхна Миранда и й разказа цялата история.

— Нищо чудно, че бе вбесен. Какво мислиш, че ще предприеме? Дали ще каже на шефа ти?

Миранда още не бе мислила за това.

— Възможно е. Каза, че ще ме накара да коленича в прахта.

— Прилича ми на човек, който държи на думата си — вметна Розалинд.

— Да — измъчено рече Миранда. — Боя се, че е така.

Трета глава

Скоро Уорън се върна с кутия приятно ухаеща китайска храна. По якето му имаше сняг.

— Брр! Навън е истинска зима!

Миранда сякаш не го чу. Бе се зачела в есето на Розалинд. Чувстваше се безсилна да преодолее физическото привличане между нея и Уорън и същевременно се чудеше как да избегне мига, в който трябваше да признае истината за тайно ангажираните му служители.

— Донесох чиниите. Може ли да разчистиш масата, Миранда? — меко изрече Розалинд.

Миранда разбута книгите, ядосана, че сестра й и Уорън се канеха да вечерят, преди тя да е свършила. Уорън донесе стол и застана до масата.

— Ще седнеш ли или ще се храним прави? — Гласът му издаваше нетърпение.

С нежелание, Миранда взе стола, но седна далече от Уорън. Той иронично присви устни, но замълча. Бе донесъл достатъчно храна, но Миранда не можеше и залък да сложи в устата си. Страхът от реакцията му я сковаваше. Как да му съобщи какво бе сторила? Уорън бе донесъл и бутилка вино и тя изпи пълна чаша с надеждата, че ще отпусне нервите й и ще й даде кураж да започне. Но не събра смелост и остана мълчаливо втренчена в чинията пред себе си.

Уорън безгрижно бъбреше с Розалинд, разпитваше я за живота в колежа и умело избягваше причината за посещението им. Момичето отговаряше с нежелание, но постепенно се отпусна и смехът й огласи стаята. Миранда предпочете да мълчи. Той беше тъй чаровен. Чудеше се как ли би се чувствала, ако сестра й бе имала връзка с него, а не с онзи далечен роднина.

Сякаш прочел мислите й, Уорън я погледна, но Миранда извърна глава. Той отново напълни чашата й. Тя промърмори някаква благодарност, поглеждайки го с крайчеца на окото си. Уорън продължаваше да я гледа изпитателно.

— Не си ли гладна? Какво толкова развали апетита ти?

— Дължа ти пари за храната.

— За вечерята не ми дължиш нищо, но за обяда… И за още доста неща. Но не се тревожи, няма да те карам да плащаш с кредитна карта.

Той отново се зае с храната. Щом приключи, стана и отиде до прозореца.

— Снегът здравата е натрупал. Би ли включила радиото, за да чуем прогнозата? — помоли той Розалинд.

— Разбира се. Ще направя кафе.

Уорън настрои приемника на местната радиостанция. Не след дълго съобщиха, че през нощта ще се разрази буря.

— По-добре да тръгваме — каза той.

В следващите минути излъчиха съобщение за задръстване по главния път. За да напуснат града, трябваше да минат по обиколни непочистени пътища, които криеха хиляди опасности.

— Опашката е дълга няколко километра. Очаква се пътят да бъде отворен най-рано след два часа — разнесе се гласът на говорителя.

— Има ли друг път? — попита Уорън.

— Има още един, но предполагам, че и той е задръстен. Освен това е доста обиколен. Но има малки пътища, по които можеш да се влееш в магистралата. Макар че сигурно са затрупани…

— Ще донеса картата да ми покажеш откъде да минем.

Щом Уорън излезе от стаята, Розалинд се обърна към сестра си.

— Защо не пренощуваш тук? Утре можеш да се върнеш с влака в Лондон. Така Уорън няма да има възможност да злорадства.

Бе наистина примамливо предложение, което Миранда обмисли. Би могла да съобщи лошите новини за служителите му е писмо.

— Иска ми се… — сви рамене тя. — Наистина ми се иска, но съм длъжна да изсърбам попарата, която съм надробила.

Уорън влезе в стаята, изгледа ги малко подозрително, но разгърна картата върху масата. Розалинд му показа пътя.

— Да, доста по-дълъг е, но както казваш, ще ни спести задръстването. А ти идваш с мен — рязко се обърна той към Миранда. — Не си и мисли да оставаш!

— Нямам намерение да оставам. — Миранда отхвърли протестите на сестра си с едно махване на ръка. Облече палтото си и се сбогува.

— Внимавай!

— Добре. И… благодаря за грижите. — Розалинд изгледа Уорън. — Сигурна ли си, че всичко ще бъде наред?

— Разбира се. Ще ти звънна утре вечер.

Двете момичета се прегърнаха. Миранда се дръпна рязко и излезе от стаята, без да изчака Уорън.

Снеговалежът се бе засилил и имаше лоша видимост. Миранда вдигна яката на палтото си и зачака пред колата. След минута Уорън се появи и й пъхна картата в ръцете.

— Следи внимателно! Търсим път В 1228.

Улиците бяха осветени в бледооранжево и имаха призрачен вид. Движеха се сравнително бързо, докато стигнаха голямо кръстовище на изхода на града и поеха по второстепенен път. Миранда следеше отклоненията по картата. След малко се отпусна на седалката. До магистралата оставаха десетина километра.

Сега е моментът, каза си. Движеха се по пуст път през полята, без осветление. Тук-там се мяркаха къщи. Миранда се радваше на тъмнината. Не искаше да вижда израза на лицето му в критичния момент.

— През целия път ли ще мълчим? — изгледа я Уорън.

— Всъщност, аз имам да ти казвам нещо — покашля се тя.

— Не ми казвай, че възнамеряваш да ми се извиниш.

— Не. Още не.

Миранда замълча, като търсеше най-безболезнения начин да му съобщи истината. Уорън разтълкува погрешно колебанието й и безгрижно заяви:

— Би могла само да признаеш, че си направила грешка, нали? Като всяка жена и ти си лош играч и не обичаш да признаваш пораженията си.

— Изглежда имаш голям опит с жените.

— Да. Е? Чакам извинението ти.

Миранда се разгневи от предизвикателния му тон, набра кураж и започна:

— Има нещо, което още не съм ти казала.

— Така ли? — Той намали скоростта. Наближаваха кръстовище. — Накъде?

— Какво? А! Направо по този път. — Миранда с тревога се взираше в снежната пелена. — Виж, става дума за твоята компания. Джонатан Картър не бе единственият, когото преследвах.

— И постигна ли успех? — Той бе насочил цялото си внимание към нея.

— Да.

— Добре. Кой е предателят?

Тя сви юмруци. Сърцето й лудешки биеше.

— Всъщност не е само един.

— Колко? — Стиснатите устни на Уорън побеляха.

Миранда си пое дълбоко дъх.

— Седем.

— Какво?! — Уорън рязко натисна спирачките и отби встрани. Не бе в състояние да шофира. Колата поднесе, завъртя се и се килна в канавката. Миранда изкрещя и падна върху него. Двигателят изхърка и спря.

Известно време Уорън не продума.

— Господи! Защо ме наказваш… Добре ли си?

— Да.

— Значи, ще си го получиш по-късно!

— Твоя е заслугата, че се озовахме в канавката. — Миранда се бе избавила от една уплаха, за да изпадне в друга, по-голяма, и това я подтикна да възрази на Уорън. Протегна се и разкопча предпазния колан. Главата й се озова в скута му.

— Не се притеснявай — саркастично я посъветва той.

— Вдигни ме, за да мога да отворя вратата.

Уорън й помогна и Миранда се промуши навън. Бе дяволски студено. Добре, че не си бе оставила палтото и бе с топли ботуши.

— Можеш ли да ми подадеш чантата и ръкавиците?

Уорън я изгледа така смразяващо, че вятърът й се стори приятен в сравнение с погледа му, но й подаде нещата, заедно с електрическо фенерче, картата и куфарчето си. След това се покатери и изскочи от колата. Заобиколи машината и я огледа.

— Безнадеждно е! Трябва да намерим някой да ни изтегли. — Той се огледа. Наоколо нямаше къщи, не се виждаха никакви светлини. — Да тръгваме. Трябва да открием телефон, макар че Бог знае колко ще се наложи да вървим. — Той й хвърли убийствен поглед. — Можеше да избереш и по-добро място, за да направиш фаталното признание.

— Не съм виновна аз, че ти си некадърен шофьор.

Той взе куфарчето си и тръгна, осветявайки пътя с фенерчето.

— Би могъл да ме изчакаш. — Миранда изтича след него.

— Ако не можеш да вървиш бързо, остани в колата и ме чакай!

— И да измръзна от студ? Не става.

Като мнозина лондончани, които навсякъде ходят с колите си, Уорън не носеше връхна дреха, но сякаш не забелязваше студа. Навярно гневът го разгорещяваше.

— И кои са седмината, които си убедила да напуснат компанията?

— Продължението на разговора може и да почака…

— Искам да знам!

Без желание, тя изреди имената. Сърцето й лудо биеше, а лицето на Уорън помръкваше все повече и повече.

— Какво смяташ да правиш?

— Кога трябва да напуснат?

— Трябва да представят молбите си на първи декември.

— Чудесен номер… — Гласът му бе предрезгавял. — Просто ще им се обадя по телефона и… Господи! Какви глупаци сме! Ти имаш телефон в чантата си!

— Какво?! Ами да!

Пръстите й бяха премръзнали и тя с усилие разтвори чантата си, като за малко не изпусна телефона.

— Внимавай!

Уорън го хвана и набра някакъв номер.

— На кого се обаждаш?

— На полицията. Ще ги накарам да позвънят в най-близкия сервиз.

Миранда обърна гръб на вятъра и се загърна хубаво в палтото си. Ресниците й бяха натежали от сняг.

— Не мога да се свържа! — Уорън бе отчаян. — Нещо не е наред с апарата.

— Когато го включиш, светва една лампичка. Беше наред, когато… — Миранда прехапа устни.

— Кога? — Уорън заплашително я изгледа. — По-добре ми кажи истината.

— Май съм го забравила включен, след като телефонирах на Розалинд. Батерията се е изтощила.

— И ти не носиш резервна?

— Не. За какво ми е? Взех телефона в последната минута. Откъде да знам, че ще попаднем в такава ситуация?

— Госпожице — процеди през зъби Уорън, — вие можете да си минете и без телефон, но всеки мъж, приближил се на по-малко от километър до вас, би му потрябвал, за да извика полицията!

Съзнавайки безсмислието на гнева си, Уорън отново закрачи по пътя. Снегът се бе усилил. На няколко пъти вятърът едва не ги събори. Косата на Миранда бе заскрежена. Зъбите й тракаха.

— Би трябвало да приближаваме едно село, отбелязано е върху картата… — Уорън спря и напрегнато огледа околността, потънала в мрак.

Миранда бе изтощена, но не искаше отново да се изложи на гнева на Уорън и креташе след него. До първото кръстовище стигнаха след цял километър.

— Най-после! — възкликна Уорън, насочи лъча на фенерчето към табелката и почисти снега. — О, Господи! Та тук пише, че шосето, което ни трябва, е вдясно от нас! Не може да бъде… По дяволите! Не можеш ли да направиш нищо като хората! Тръгнали сме в грешна посока. Километри ни делят от шосето, което търсим.

— Не е вярно! — отсече Миранда. — Не си прочел правилно.

Тя грабна фенерчето и след миг я обзе отчаяние.

— Ти си най-смахнатата, най-гадната от всички…

— Млъкни! И на мен ми писна да ми крещиш. Всеки може да сгреши.

— Да сгреши! Ти наричаш грешка тази трагедия? Позволи ми да ти кажа…

— Не, нека аз да ти кажа! Ти си един истеричен плъх. И аз… — Миранда осъзна, че стояха насред пътя и си крещяха. Тя му върна фенерчето и бързо пое в обратна посока по края на платното.

— Къде отиваш?

— Някъде далеч от теб!

— Луда ли си? Ще се загубиш. Върни се тук!

— Не ми нареждай какво да правя! Да не си посмял да тръгнеш след мен, защото…

В следващия миг тя се подхлъзна и се търкулна в дълбоката канавка, по чието дъно течеше вада, покрита с лед.

Писъкът й проряза нощната тишина. Само след миг Уорън бе коленичил и й подаваше ръка.

— Успокой се! Ще те измъкна.

Той се опита да я издърпа, но не успя.

— Много е стръмно, хлъзгам се по снега. Можеш ли да се опиташ да се покатериш, а аз ще те издърпвам малко по малко?

Гласът му бе тих и успокои паникьосаната Миранда.

— Да, добре. — Тя направи опит да се покатери нагоре, но палтото й пречеше. — Трябва да го съблека.

— Добре. Свали го. Не се тревожи, пак ще те хвана.

При падането ледът се бе счупил и тя се бе измокрила до кости. Цялото й тяло трепереше. Тя пусна палтото и то падна на дъното заедно с чантата й, но тя бе твърде уплашена, за да се разтревожи от този факт. Като използва цялата сила, която й бе останала, Миранда се надигна и Уорън успя да пъхне ръцете си под мишниците й и я извлече нагоре. След миг тя лежеше на земята, благодарна, че я е измъкнал от дълбоката канавка.

— Стани! Ще замръзнеш с тези мокри дрехи.

— Не… Не мога… — говореше тя, а зъбите й тракаха като картечница.

— Можеш! Хайде! — Уорън я привдигна и свали сакото си. — Ето! Облечи това.

— Но ти…

— Прави каквото ти казвам! — нареди й той грубо и напъха ръцете й в ръкавите. — Сега трябва да ходиш.

Двамата закрачиха по пътя. Миранда се бе облегнала на рамото му и долавяше, че нещо й говори, но думите не достигаха до съзнанието й. Ботушите й бяха пълни с вода и жвакаха. Тялото й се вкочанясваше.

— Трябва да потърсим помощ — промълви тя.

— Знам. Само продължавай да вървиш.

Бе загубила представа за времето и пространството. Не знаеше колко дълго бяха вървели, когато внезапно Уорън спря и извика:

— Ей там до реката има някакви ниски постройки!

— Нищо не виждам… — Миранда напразно се взираше, а клепачите й тежаха като оловни.

— Ей там! Хайде, не остава много. — Уорън почти я повлече по пътя към заснежените бараки.

— О, небеса! Това са яхти! — отчаяно простена Уорън. Погледна разтревожено Миранда и я облегна на ствола на едно дърво. — Миранда! Погледни ме!

Тя вдигна очи и забеляза, че лицето му е посиняло от студ.

— Добро момиче… Ще потърся подслон, но ти не трябва да заспиваш. Разбираш ли ме?

Тя кимна с усилие.

— Добре. Можеш да изредиш всички обидни имена, с които искаш да ме назовеш, докато се върна. Разбра ли?

Тя кимна.

Уорън се отдалечи, а Миранда плътно се загърна със сакото му, макар че и то бе станало толкова мокро, колкото и останалите й дрехи. Опитваше да се задържи на крака и извикваше в съзнанието си различни картини: лумнали огньове, слънце…

Когато Уорън се върна след две-три минути, на Миранда й се струваше, че са минали часове. Той я вдигна на ръце и я понесе към една яхта до брега. Бе свалил платнището от корпуса и я поведе към кабината, чиято врата разби с ритник.

Следващия час прекара в действия, които целяха спасяването на полузамръзналата Миранда. Съблече дрехите й, зави я в едно одеяло и започна да масажира тялото й енергично, докато тя не заохка от болка. Пусна я и тя отново се унесе. Той отиде в баня, пусна душа, върна се в кабината, взе на ръце младата жена и я пъхна под горещите струи. Полека-лека тя дойде на себе си.

— Можеш ли да стоиш сама?

— Да — кимна тя.

— Увий се в одеялото, а аз ще потърся сухи дрехи.

Намери чифт стари джинси и овехтял пуловер и се намъкна в тях. Бяха му възмалки и Миранда се разсмя.

— О, виж какво съм намерил за теб! — показа й той размъкнат пуловер и гащеризон.

— Важното е, че са сухи.

— Скоро ще се стоплим. На яхтата има парно отопление и успях да го включа, а сега ще потърся дали няма нещо сгряващо.

— О! Би било прекрасно — промълви Миранда. Вече беше топло, но тя имаше чувството, че още е скована от студ.

Навлече сухите дрехи и за пръв път й мина през ума, че Уорън я е съблякъл. Почувства се объркана. Опита се да мисли за друго. За човешката топлина, от която се нуждаеше. На пода имаше килимче, но краката й още бяха вкочанени. Отвори едно след друго всички чекмеджета с надеждата да намери сухи чорапи. Уви!

— Собствениците на яхтата сигурно са прибрали за през зимата по-голяма част от покъщнината — каза Уорън, влизайки в кабината. — Ето, опитай това!

Той й подаде чаша димящо кафе. Миранда поднесе чашата към устните си и усети дъха на алкохол.

— Коняк? — изви вежди тя.

— Винаги нося малка бутилка в куфарчето си.

Двамата приседнаха, отпивайки на малки глътки от горещото питие.

— Как си? — попита го Миранда. — Стопли ли се? Взе ли душ?

— Заедно с теб, не си ли спомняш? — Той я изгледа закачливо. — Откри ли нещо?

— Има няколко спални чувала.

— Добра идея. А ти как си?

— Добре — усмихна се тя плахо. — Мислех, че никога няма да се стопля.

— Имахме късмет, че намерихме тази яхта.

— Да.

Миранда знаеше, че му дължи хиляди извинения и благодарности, но от коняка бе замаяна и й се спеше. Изпи последната глътка и му подаде чашата.

— Искаш ли още?

Той тръгна към кухнята, а Миранда измъкна спалните чували. Господи! Оказа се, че бе един двоен, при това толкова износен, че собствениците не си бяха дали труда да го вземат.

Тя отиде в кухнята. Чайникът свистеше върху газовия котлон, а Уорън го нямаше. Обзе я страх.

— Уорън!

Той тутакси се появи.

— Да? Какво има?

— Нищо… Аз… Има само един спален чувал.

— Тогава ще го вземеш ти. Виж какво намерих! — Той гордо измъкна иззад гърба си бутилка уиски, пълна до половината. — Беше в помещението до кабината.

— Има ли нещо за ядене?

— Страхувам се, че няма. Гладна ли си?

Тя кимна.

— Трябваше да хапнеш у сестра си…

Миранда се засмя и той й хвърли изпитателен поглед.

— Започна да приличаш на стария Уорън — поясни тя.

— Толкова лош ли бях?

— Имаше право да бъдеш. — Очите й се замъглиха, а гласът й издрезгавя и заглъхна.

— Хайде, върви на топло в кабината.

Той я последва. Свали облегалките на креслата и те се превърнаха в легло.

— Ти май си добре запознат с пребиваването на яхта?

— Малко. Сега можеш да се напъхаш в чувала.

За Миранда поканата бе добре дошла. Още чувстваше пронизващия костите й студ.

Заврелият чайник изпищя пронизително и Уорън се втурна да направи още кафе.

— Ще сложа дрехите да се сушат. Хайде! Дай да довършим коняка.

— Хубаво шишенце — каза Миранда. — Това твоите инициали ли са?

— Да. Подарък ми е.

От някое момиче, реши тя, но не се осмели да го разпитва. Толкова малко знаеше за него. Може би бе сгоден или женен? Може би живееше с приятелката си? Бе силен мъж, способен да се справи с абсурдната ситуация, в която се бяха озовали.

Уорън приседна до нея на леглото.

— Приличаме на стари скитници — разсмя се Миранда.

— Каквито сме в действителност. — Очите му се спряха последователно на русата й коса, леко накъдрила се от влагата, и на лицето без грим.

— Приятелят ти кариерист няма да те познае.

— Какво те кара да мислиш, че приятелят ми е кариерист?

— Сигурен съм. Ти не би излизала с някой, който да не е на равна нога с теб.

— Да излизаш с някого не е вид състезание.

— Обзалагам се, че за теб е. Кажи ми нещо за него. Работите заедно, нали?

— Откъде знаеш?

— Чух те, когато каза на секретарката си да отмени срещата ви за тази вечер. — Уорън погледна часовника си. — За снощи. Сигурно сте чудесна двойка, ти и той, и двамата ловци на мозъци…

— Той е мой шеф — отвърна Миранда с не по-малка ирония.

— Добър ход. — Уорън изучаваше лицето й.

— Защо? Защо да е добър ход?

Не й допадаше обвиняващия му тон.

— Защото ти си от хората, които обичат да имат власт и не харесваш онези, които стоят по-ниско от теб в йерархията или пък са на едно равнище с теб. Твоята цел е да вървиш нагоре по стълбата и не желаеш да поглеждаш надолу или встрани.

— Това не е вярно! Не съм такъв човек!

— Е, добре — засмя се Уорън. — Възвръщаш си формата.

Тя се втренчи в него, но след миг се отпусна.

— Това вградено радио ли е? — посочи тя към стената.

— Вероятно. Да опитаме.

Уорън си поигра с бутоните и откри станция, по която звучаха стари концерти на запис.

— Не е музика за снежна виелица, но за този нощен час е превъзходна.

— Колко е часът?

— Почти два и половина.

— Как ще се измъкнем оттук утре?

— Не се тревожи сега — вдигна рамене той. — Ще измислим нещо.

— Ще ми сипеш ли малко уиски?

— Разбира се. Още ли ти е студено.

— Само краката ми са ледени.

— Дай ги тук, ще ги разтрия.

— Но… — Очите й примижаха.

Той остави чашата си и протегна ръце. Тя послушно измъкна краката си от чувала и ги положи в скута му. Пръстите му бяха топли и леко масажираха ходилата й. Тя простена от удоволствие и замърка като доволна котка.

— Страхотно е… Фантастично!

Уорън продължи да я масажира.

— Стопли ли се вече? Пъхай ги в спалния чувал.

— А твоите крака студени ли са? — Тя се вмъкна на топло. Уискито бе замаяло главата й.

— Малко — отвърна Уорън.

— Тогава защо не… Искам да кажа, че чувалът е двоен и има достатъчно място… Така че, защо не…

Тя вдигна очи и срещна насмешливия му поглед. Уорън очевидно се забавляваше.

— Защо, по дяволите, да студуваш, когато и двамата можем да сме на топло?

— Благодаря.

Уорън се вмъкна при нея. Чувалът изглеждаше доста голям, но след като и двамата бяха в него, не остана много място. Телата им почти бяха притиснати едно в друго. А краката му наистина бяха ледени.

— Още уиски? — попита я Уорън.

Мълчаливо изпиха още по чаша. Струваше им се, че лодката бавно се движи по вълните.

— Вятърът не се чува — отбеляза Миранда.

— Сигурно е утихнал. Бъди спокойна, ще намерим помощ.

— Аз не се притеснявам — широко се усмихна Миранда. — Ти кариерист ли си?

— Със сигурност не — засмя се Уорън.

— Защо?

— Защото аз заслужено се намирам там, където съм. Да създам своя компания, бе голямата ми амбиция. Сега трябва да я укрепя и да я развивам.

— Означава много за теб, нали?

— Да, така е.

— Аз… успях ли да я съсипя?

— Ще ми създадеш затруднения, но няма да изляза от бизнеса — вдигна рамене той. — След като вече знам кои са хората, които си оплела с примамливи предложения, бих могъл да поговоря с тях и да се опитам да ги убедя да останат. Това ще наруши финансовия ми баланс, но те са отличен състав и аз не искам да ги загубя.

— Сигурно ме мразиш?

— Не… — Уорън прокара палец по устните й. — Не те мразя. Разбирам мотивите за постъпката ти. Ако някой се бе държал подло със сестра ми и аз щях да искам да му го върна.

— Наистина ли?

— Да.

— Бих се чувствала нещастна, ако ме мразиш.

— Нима?

— Да… — Тя се намести в прегръдките му, а той я притисна към себе си. — Прекрасно е!

— Какъв невероятен човек си!

— Аз ли?

Уорън изви назад главата й и нежно я целуна. На Миранда й се стори, че в кабината стана непоносимо горещо.

— Имаш ли сестра? — попита го с дрезгав глас.

— Не.

Той отмести празните чаши и отново я целуна.

— Ти ми спаси живота, а аз още не съм ти благодарила. — Миранда се притисна към него, като неспирно галеше лицето му.

— Това израз на благодарност ли е?

— Не само — поклати глава тя. — Топлината и близостта ти предизвикват у мен…

— Желание? За секс?

Самата тя бе учудена от откровената си реакция. Уорън бързо измъкна пуловера й.

— Да — прошепна тя. — За секс.

И се отдаде на желанието да люби и да бъде любена.

Четвърта глава

Уорън бе споменал, че има известен опит с жените, но Миранда скоро се увери, че е невероятен любовник. В меката светлина на полюшващата се на вятъра яхта те се любиха с цялата страст, на която бяха способни. Миранда му се отдаде изцяло и той й отвърна със същото.

След това изтощени заспаха.

След около час Миранда се пробуди, учудена, че леглото е необичайно твърдо. До нея се притискаше голо мъжко тяло. Внезапно споменът нахлу в съзнанието й.

Уорън още спеше. Лицето му бе тъй добро и уязвимо — изражение, което липсваше, когато бе буден. Едната си ръка бе мушнал под главата вместо възглавница, а с другата я бе прегърнал, давайки израз на властния си характер.

Миранда се взираше в него, удивена, че се бе отдала на мъж, когото познаваше едва от един ден. Бе се държала лекомислено, но тялото й я опровергаваше. Чувстваше се жизнена и задоволена за пръв път от години. Изпитваше щастие, което очите й издаваха.

Тя се размърда и притисна тяло до Уорън. Той не отвори очи, но само след миг ръцете му я прегърнаха.

С ловко движение я изви и тя се озова върху него. Краката им се преплетоха и телата им отново подеха страстния ритъм.

Стигнали кулминацията, двамата се отпуснаха, с биещи до пръсване сърца. Съзнаваха, че никога не са изживявали подобно нещо.

Уорън нежно я целуна. Ръцете му обвиха раменете й И Миранда въздъхна:

— Горещо ми е…

— Госпожице, кажете го пак — разнесе се смехът на Уорън.

Миранда се засмя с него и само след миг заспа с глава, положена върху гърдите му.

Когато се събуди, утрото бе настъпило. Под завесите се промъкваше светлина, а въздухът в кабината бе хладен в сравнение с приятната топлина на спалния чувал. Главата й още бе замаяна от питиетата, а гърлото й бе сухо. Иначе се чувстваше прекрасно. Ръцете на Уорън я притискаха, но този път тя бе с гръб към него. Игрива усмивка блесна в очите й, когато си помисли колко лесно би могла да го възбуди отново. Реши, че имат предостатъчно време и се отпусна в прегръдките му.

Мислите й се върнаха към преживяванията от предната нощ. Невероятно! Бяха се срещнали като врагове, след това пропътуваха разстоянието до Розалинд, за да разбере, че е направила грешка. И после снежната буря, падането в канавката и това…

Първата й мисъл бе, че трябва да се чувства засрамена от държанието си, но освен дълбока радост и благодарност, не изпитваше нищо друго.

Дали същото важеше и за Уорън? И той изглеждаше обладан от страст нощес, но Миранда тръпнеше от страх, дали когато се събуди, на лицето му ще бъде изписан триумф и задоволство, дали ще се зарадва като я види в прегръдките си, дали отново нежно ще я целуне…

Усети копнеж по тялото му и се изчерви, смутена от ненаситността си.

Какво ли щеше да стане, когато се завърнат в Лондон?

Щеше да поговори с хората, които бе оплела в мрежите си. Как бе променила мнението си само за една нощ! Дали и Уорън бе променил своето?

Бе се държала толкова глупаво, обявявайки го за любовник на сестра си, без да има достатъчно доказателства. Бе необичайно за нея. Дано събитията от последната нощ му помогнат да промени отношението си към нея. Миранда въздъхна боязливо.

Зад нея Уорън се размърда и се опита да се обърне, измъквайки ръце. Накрая седна.

— По дяволите! — възкликна гневно.

Миранда се обърна. По лицето му не откри радост, нито удовлетворение. Веждите му бяха гневно свъсени.

Объркана, тя навлече с треперещи ръце пуловера и гащеризона си.

— Миранда! Будна ли си?

— Да — едва чуто отвърна тя.

— Отивам да потърся помощ. Остани под завивките. Горивото е свършило.

— Добре.

На Миранда й стана много мъчно и тя закри с длан уста, за да не се разплаче. За Бога! Какво друго би могла да очаква? За него случилото се не бе нищо повече от мимолетно преживяване. Не бе ли казал, че не би я пожелал дори и да е последната жена на земята? Само алкохолът и студът бяха причината да я вземе в прегръдките си. Нищо чудно, че се бе събудил разгневен. И тя би трябвало да изпитва яд. Случайният секс не бе по вкуса й.

Щом Уорън излезе, Миранда се приближи до прозореца и дръпна завесите. Присви очи от ярката слънчева светлина. Снегът искреше като диамантен. Бурята бе стихнала и бе настъпил прекрасен ден.

Уорън вървеше по пътя по костюм, който макар и измачкан, поддържаше представата за преуспяващ бизнесмен.

Щом неговите дрехи бяха изсъхнали, значи и нейните са вече сухи. Миранда излезе да ги потърси и ги откри в сушилния шкаф до коридора. В този миг би дала какво ли не за глътка силно кафе, но бе принудена да се задоволи със студена вода.

Как й се искаше да не беше пила толкова много предната нощ…

Влезе в банята и се погледна в огледалото. Отдръпна се ужасена и простена при вида си. Втурна се да потърси чантата си и се сети, че бе останала на дъното на канавката. Прокара пръсти през косата си в неуспешен опит да я приглади и заплака. За какъв дявол собствениците на лодката я бяха опразнили? Върна се в кабината, разтреби и изми чашите, а после наметна върху раменете си спалния чувал. Ако се пъхнеше в него би се почувствала по-добре, но мисълта й се стори непоносима. Магията бе изчезнала.

Минаха часове, без признаци на човешко присъствие и Миранда се изплаши, че Уорън я е изоставил. Преди съвсем да се е предала на отчаянието, чу шум от двигател. Изтича до прозореца. По пътя пъплеше трактор, а зад него — колата на Уорън. Спряха и той тръгна към яхтата. Миранда бързо напъха чувала в шкафа и излезе да го посрещне.

Уорън се прехвърли през борда и впери очи в нея. Миранда бе успяла да възвърне обичайното си хладнокръвие.

— Тракторът ли издърпа колата?

— Да. Не е повредена. — Той извади портфейла си. — Най-добре да оставим чек, за да покрием разходите на собственика за поправката на вратата.

Той влезе в кабината, но Миранда не го последва. Прескочи борда. Снегът не бе дълбок, а слънцето приятно напичаше. Тръгна към колата и хвърли поглед през рамо. Името на яхтата бе изписано с едър шрифт — „Химера“. Каква ирония! Жена за една нощ.

— Съобщих в местното полицейско управление, че сме били принудени да разбием лодката. Обещаха да уведомят собственика, за да може да поправи вратата.

Миранда мълчеше.

— Добре ли си? — попита я Уорън.

— Разбира се. — Тя полагаше неимоверни усилия да говори безгрижно. — Малко съм гладна, това е всичко.

— И аз. Ще спрем някъде да хапнем.

Закусиха в една крайпътна закусвалня. Уорън си поръча бекон с яйца, а Миранда се задоволи само с кафе и препечени филийки. Най-напред посегна към каната с кафето и жадно изпи чаша от горещата течност. Веднага си наля втора.

— Не прекалявай — изви вежди Уорън.

— Гърлото ми е пресъхнало. Не съм привикнала с алкохола.

— Предполагам. — Той настоятелно я изгледа. — Миранда, за снощи…

— Колко време мислиш, че ще ни отнеме пътуването до Лондон? — прекъсна го тя. — Имам няколко срещи, които трябва да отменя.

— Зависи от движението. — Уорън хладно я изгледа. — Не по-рано от следобед.

Тя заби очи в чашата с кафе и заговори с треперлив глас:

— Трябва да телефонирам в офиса. Но тъй като чантата ми остана на дъното на канавката, те моля да заплатиш за разговорите и за закуската. А ако ми кажеш колко дължим за поправката на яхтата, ще ти напиша чек, веднага щом…

— Защо толкова се натискаш да плащаш? — прекъсна я Уорън.

— Защото стана по моя вина — вдигна рамене Миранда. — Естествено е аз да поема разходите.

— Не ставай глупава!

— Настоявам да платя! Само ми кажи колко остави…

Уорън се протегна и постави ръка върху нейната, за да я накара да замълчи.

— Сигурно сме се сближили, щом спорим за глупости.

Лицето на Миранда пламна и тя издърпа ръката си.

— Ние не сме близки — натъртено произнесе тя. Хората от съседните маси се извърнаха. — Извинявай! — Миранда се почувства виновна.

— Трябват ли ти пари? — Той извади портфейла си.

— Не искам нищо от теб!

Тя стана и излезе от кафенето с достойнството, което й позволяваха измачканите дрехи и несресаната коса.

Какво ли не би дала да можеше да наеме кола и да остави Уорън, но нямаше документи. Пред телефонната кабина имаше опашка и се наложи да почака. Щом й дойде реда, набра номера на офиса. Обади се Греъм.

— Здравей! — поздрави го вяло тя.

— Къде си? За Бога, Миранда, от снощи се мъча да те открия. Дори се обадих на родителите ти, за да проверя дали не си при тях.

— Не… Аз… бях в Йорк при сестра ми. Имаше снежна буря и трябваше да остана през нощта.

— Буря ли? При нас е спокойно.

— Е, ти си на неколкостотин километра на юг. Така или иначе, обаждам се да ти кажа, че се връщам. Но не знам точно кога ще пристигна, а имам и един проблем… — Тя смръщи лице. — Загубих си ключа. Нужен ми е твоят.

— Загубила си си ключа! Как ти се случи това?

— Беше в чантата ми. Загубих си и чантата. Ще ти разкажа, когато се видим. Ще бъдеш ли така добър да занесеш ключа на съседката ми? Аз ще го взема от нея.

— Разбира се. Кога мислиш, че ще пристигнеш?

— Към три може би…

— Днес не е нужно да идваш на работа.

— Благодаря, но трябва да те видя. Има нещо, което… Което искам да ти кажа.

— Ще оставя ключа.

— Благодаря ти, Греъм. Ти си ангел!

— За мен е чест да се поставя в услуга на дама, особено когато е в беда. — Той тихо се засмя. — За пръв път ме молиш за помощ.

Той я свърза с Меган, която бе много любопитна да разбере къде е била, но Миранда й даде нареждане да отложи всичките й срещи.

Постави слушалката върху вилката и се обърна. От съседния апарат се обаждаше Уорън.

— Надявам се, че не си пропуснал някоя важна среща.

— Не, но и аз бързам да се добера до Лондон. Трябва да се срещна с някои от моите служители — заяви той многозначително.

Пътуваха в мълчание. Пътят бе разчистен от снега и се движеха бързо. Колкото по на юг отиваха, толкова по-малко следи от снощната буря се забелязваха. Сякаш стихията бе бушувала само във въображението им. Миранда не вярваше на очите си, виждайки зелените поля. Затвори очи. Главата я болеше. Реши да приеме случката от предната нощ като сън и никога вече да не среща Уорън. След време споменът щеше да избледнее, окуражаваше се тя, щяха да останат само приятните мигове. Сълзи изпълниха очите й и Миранда извърна глава.

— Не остана много — отбеляза Уорън. — Добре ли си?

— Само съм уморена.

Главоболието й се усилваше, както и болката в душата й.

Когато стигнаха предградията на Лондон, Уорън я попита къде да я откара.

— Все едно — сухо отвърна тя. — Остави ме някъде. Ще взема такси. Уговорих се да ми донесат резервния ключ.

— Къде живееш?

— Казах ти, че…

— Престани да се правиш на мъченица, Миранда, и ми кажи къде живееш. Нямам желание да участвам в глупави женски игри.

— Спри! Ще сляза тук!

— Не бъди глупава! Знаеш ли колко километра има до…

— Пукната пара не давам. Само спри. Сега!

Уорън само я погледна и продължи по пътя. Разгневена от пренебрежението му, Миранда разкопча предпазния колан и отвори вратата. Студеният въздух нахлу в купето. Разнесоха се остри звуци на клаксони, изскърцаха спирачки. Уорън отби и спря на банкета. Миранда понечи да хукне навън, но той я сграбчи за раменете и грубо я задържа.

— Ти си една глупава и безразсъдна жена! Ще те закарам до вас, чуваш ли ме? — крещеше той. — Ще те оставя пред вратата на дома ти, така че да не можеш да нараниш мен, себе си или някого другиго. Ти си най-опаката жена, която някога съм срещал. — Той я разтърси, затвори вратата и й сложи предпазния колан. — И така, къде живееш? — процеди през зъби.

Миранда се облегна на седалката. Имаше чувството, че главата й ще клюмне на гърдите от изтощение.

— В Докланд.

Уморено притисна длан до челото си и му обясни откъде да мине. Не след дълго спряха пред дома й. Греъм й бе оставил ключа.

— Добре ли си? — впери в нея любопитен поглед съседката.

— Да, благодаря.

Миранда отключи вратата на жилището и с нежелание се обърна към Уорън. Очите им се срещнаха. По лицето й бе изписана болка. Приличаше на наскърбено дете.

— Довиждане — вдигна гордо брадичка. — Съжалявам, но не искам да те виждам повече.

Бързо влезе в апартамента и затръшна вратата.

Като се мъчеше да не мисли за случилото се, тя влезе в банята, изми си косата, изсуши я и облече един от строгите си делови костюми. След това повика такси.

Пристигна в офиса след четири, но не влезе при Греъм, а се зае с текущата работа. Служителите си тръгнаха към пет и чак тогава тя почука на вратата на кабинета му.

— Здравей! Мога ли да вляза?

— Разбира се! — Той остави писалката и й протегна ръка, а с другата я притегли към себе си. — Е, какво се случи?

— Разни неща. Боя се, че няма да ти хареса.

— Така ли? — притеснено я изгледа той.

Миранда се поколеба за момент.

— Първо, искам да ти кажа нещо за сестра ми и да те помоля никога да не го споменаваш пред родителите ми или пред нея.

— Досещам се. Розалинд е в беда.

— Беше. Вече не е.

— И защо това трябва да ме ядоса?

— Заради грешките, които направих.

И тя му разказа всичко.

— Господи, как можа! — Греъм се бе изправил и се взираше в нея с ужас. — Отмъкнала си седем души само от една компания!

— Не съм нарушила с нищо закона — побърза да се оправдае тя.

— Но е дяволски неетично! Разбираш ли какво може да стане, ако се разчуе? Ще бъдем съсипани.

Миранда стоеше с каменно изражение и спокойно чакаше да отмине гневът му.

— Как си могла да объркаш човека? Нямаш право да постъпваш така! Защо не ми каза какво си намислила? Господи, в каква каша си ме забъркала…

Само за двайсет и четири часа двама мъже й казваха, че е глупачка. Сълзи премрежиха очите й.

— Миранда?

— Съжалявам. Прекарах два много тежки дни…

— Предполагам, че е така. Но ти обикновено си хладнокръвна и запазваш самообладание. — Той взе ръката й. — Хайде, нека чуя и останалото. Какво каза Уорън Хънтър?

— Същото, което каза и ти. Изглеждаше сигурен, че ще успее да спре хората си.

— И аз се надявам, но тогава ще трябва да успокояваме нашите клиенти, които очакват тези специалисти. — Той въздъхна. — Най-добре ми кажи къде живее. Утре ще отида да го помоля за извинение.

— Съжалявам — промълви Миранда.

— Само не го прави отново, ако не дай си Боже Розалинд отново изпадне в беда — засмя се Греъм.

— Няма.

Той я прегърна и я притисна към себе си.

— Предполагам, че си преспала у Розалинд?

— Ами… да — нещастно изрече Миранда.

— А Уорън?

— Той… Той спа в хотел.

— Той ли те докара дотук?

— Да.

— Е, трябва да призная, че е постъпил много любезно при така създалите се обстоятелства. И как така загуби чантата си?

— По пътя — излъга тя. — Забравих я в едно крайпътно кафене. Върнах се, но някой я бе взел.

— Най-добре е да анулираш кредитните си карти.

— Да. Вече помислих за това.

В първия момент Греъм бе изпаднал в паника след чутото, но вече се бе успокоил. Миранда бе удивена, че сълзите, до които никога не бе прибягвала като оръжие, й помогнаха. След като неколкократно се закле, че втори път няма да направи подобна грешка и помоли за извинение, Греъм бе спечелен.

Отидоха да вечерят. Тя яде с охота, усещайки, че умира от глад. Би искала да забрави двата ужасни дни, но Греъм непрестанно я връщаше към случилото се.

— Няма да си определям среща — заяви той. — Утре сутринта ще отида в компанията и ще помоля Уорън Хънтър да ме приеме.

— Не е нужно да го правиш. Грешката е моя и аз вече го помолих за извинение.

— Не, не. Смятам, че е мой дълг да отида.

— Можеш да изпратиш писмо — отчаяно се опита да го възпре тя.

— Не! Ще се помъча да го убедя да не шуми много около тази история.

— Няма да шуми. Не е такъв човек — с внезапно придобита увереност заяви Миранда.

— Нима? — Греъм я изгледа с любопитство. — Изглеждаш прекалено уверена. Що за човек е този Уорън?

— Един доста самонадеян мъж, женен за компанията си.

— Само за нея ли?

— Така мисля, не съм се интересувала от личния му живот… Не е нужно да го виждаш заради нещо, което вече съм направила — отново повтори тя и взе чашата си.

Греъм я погледна изпитателно.

— Не се безпокой — каза й нежно. — Всичко ще се оправи.

Миранда въздъхна и отмести чинията си.

Греъм я откара до дома й. Тя не го покани под предлог, че е много уморена. Влетя в апартамента, извади папката с данните на Уорън и трескаво набра телефонния му номер. Той незабавно вдигна:

— Хънтър на телефона.

— Здравей. Аз съм…

— Миранда — изрече той с лека насмешка.

— Не си изненадан.

— Не. Предполагах, че ще се обадиш.

— Разказах на шефа какво се е случило — въздъхна тя. — Утре ще намине в офиса ти.

— Освен шеф той е и твой интимен приятел, нали?

— Да… — Тя се поколеба за част от секундата.

— И ти му разказа всичко?

Последната дума Уорън произнесе с многозначителна интонация, което разгневи Миранда, но тя не можеше да си позволи да избухне и бавно изрече:

— Не, не всичко.

— Какви лъжи трябва да потвърдя утре сутринта?

— Казах му, че съм преспала у Розалинд, а ти си отишъл на хотел.

— Ха! Ако някога поискам да те шантажирам…

— Бъди проклет! Бих искала никога… — Тя прехапа устни. Осъзна, че не е вярно.

— Би искала да не бяхме прекарвали нощта заедно — сухо вметна Уорън.

— Много пих. Иначе…

— Да. И двамата здравата пийнахме. Добре. Ще потвърдя историята пред приятеля ти, ако ме попита. А може и да ти вярва и да не отвори дума. Но тогава пък ти нямаше да ми се обадиш, за да ме предупредиш, нали? — засмя се Уорън. Тя изпитваше желание да го убие. — Лека нощ, Миранда! Приятни сънища… — В гласа му прозвуча нескрита подигравка.

На следващата сутрин Греъм отиде до „Компас“, но Миранда бе заета през целия ден. Видяха се чак следобед.

— Всичко е наред — каза й той. — Успях да поизгладя нещата с Уорън Хънтър. Говорил е с хората си. Само един не се е съгласил да остане в компанията.

— Така ли? Какво… Какво каза той?

— Бих искал да не ти казвам. Ще ме обвиниш в пристрастие — засмя се Уорън.

Миранда пъхна треперещите си ръце в джобовете. Надеждата й, че един ден Греъм ще се отнася с нея като с равностоен партньор, бе изчезнала. Винаги щеше да подчертава, че е една слаба жена, а той е доминиращата фигура. И всичко това заради една досадна грешка!

Миранда реши, че не си струва да се измъчва повече и се зае с приготовленията за Коледа. Това бе сезонът, който обожаваше. За празника цялото семейство се събираше в дома им в Норфолк. Щеше да дойде и Розалинд, много роднини и приятели, които живееха наблизо. Греъм бе единствено дете. Майка му бе овдовяла и той обикновено прекарваше празника с нея. За щастие, тази година тя бе заявила, че възнамерява да празнува със свои приятели.

— Така че аз оставам сам за Коледа — бе признал Греъм преди няколко седмици. — Освен ако и родителите ти не се лишат от твоето присъствие тази година…

— Защо не дойдеш у дома за празника? — почувства се задължена да го попита Миранда и той веднага прие. Явно от дълго време бе чакал тази покана. Тогава тя се бе почувствала поласкана, но в този миг не бе сигурна дали е доволна. Вината бе нейна. От онази нощ, прекарана с Уорън, отношенията им с Греъм уж си бяха останали същите, но всъщност се бяха променили.

Следобед преди Бъдни вечер напуснаха Лондон и потеглиха към Норфолк с колата на Греъм. Багажникът и задните седалки бяха отрупани с подаръци и неща, които майка й бе поръчала да купи от столицата. Пътищата бяха задръстени. Денят бе прекрасен и Миранда се забавляваше с бързо сменящия се пейзаж покрай пътя. Родителите й притежаваха малка ферма. Къщата, малка преди години, бе достроявана и разширявана толкова пъти, и приличаше на лабиринт от стълбища и коридори.

Родителите й приеха радушно Греъм, хвърляйки му скришом преценяващи погледи от време на време като на бъдещ съпруг на по-голямата им дъщеря.

Той бе мил и любезен. Обикаляше фермата с баща й, предлагаше помощта си на майка й, дори се държеше като по-голям брат със сестра й. Всичко изглеждаше прекрасно и нямаше причина Миранда да не се чувства щастлива. Но тя тръпнеше от необяснимо безпокойство и не влагаше сърце в празненствата.

Сутринта след Коледа бе ясна и слънчева. Двете с Розалинд отидоха да пояздят. Бяха облекли дебели анораци и плетени шапки. Откъм морето нахлуваше студен вятър. Розалинд бъбреше безгрижно и обсъждаше ту подаръците си, ту предстоящата си ваканция в Австрия, където отиваше на ски.

— Защо не дойдеш и ти? — попита тя Миранда. — Ще спим на едно легло в хижата.

— От години не съм предприемала нещо такова.

— Не си толкова стара, сестричке! Само на двайсет и пет си.

— Светлинни години ме делят от теб, но все пак ти благодаря за поканата.

— Е, предполагам, че ако отидеш някъде, то ще бъде с Греъм, а аз не мога да си го представя в препълнена хижа. — Розалинд замълча, притеснена от думите си. — Въпреки че е много мил, разбира се — добави неуверено.

— Да, така е. — Миранда малко учудено я изгледа. — А ти…

Канеше се да попита сестра си дали съжалява за аборта, но от озареното й от щастие лице разбра, че злощастният епизод отдавна е забравен.

— Знаеш ли, че той ми се обади? Уорън Хънтър. Твоят Уорън Хънтър.

— Кога?

— Няколко дни след като бяхте в Йорк.

— Какво искаше?

— Да се извини и да ме увери, че ще държи устата си затворена — вдигна с безразличие рамене Розалинд.

— Много мило. — Гласът на Миранда потрепери.

— Да, той ми харесва.

— Това ли беше всичко?

— Не. Разпитва ме за Пиърс…

Миранда побърза да смени темата. Яздеха към съседната ферма, където цялото семейство, включително и Греъм, бяха поканени на гости.

— Знаеш ли, не съм в състояние нито да ям, нито да пия. Вчера преядох — обърна се Миранда към сестра си, щом зърнаха къщата. — Предай им моите извинения.

— Какво ще правиш?

— Ще пояздя още малко и след това се връщам у дома. Приятно ми е на въздух и слънце.

Тя обърна коня и пое към едно от любимите си места, нисък хълм насред полето.

Опита се да си представи Греъм на ски. Но не успя. Не би могла да го убеди и да спи в единично легло, дори и с нея. Но не бе ли това в крайна сметка целта на упорития труд и амбициите му? Да можеш да си позволиш удобствата, които ти харесват. Доколкото ти стигат средствата, разбира се…

Но мислите й непрестанно бягаха към нощта, прекарана с Уорън. Бяха споделили спален чувал, проснат върху дървения под на яхта. Бе една прекрасна нощ! Незабравима! Само дето сутринта, когато се събуди, магията бе изчезнала.

Миранда въздъхна и разкърши тяло.

Греъм бе сериозен в намеренията си и вероятно след празниците щеше да й предложи да се оженят. Но тя вече бе решила да прекрати връзката си с него.

Намести се на седлото и хвърли прощален поглед към морето. Бе взела мъдро решение.

Защото предполагаше, че носи в утробата си детето на Уорън.

Пета глава

Миранда очакваше с притеснение предложението на Греъм, но той не го направи и тя си отдъхна. Въпреки че на връщане бе необичайно ентусиазиран и на няколко пъти спомена за общото им бъдеще. Тя се надяваше да не стане дума за брак, а само да живеят заедно, но съзнаваше, че той е традиционалист и би предпочел официално да уредят отношенията си. Но не би се съгласил да живее в Докланд. Тя се засмя тихо и Греъм я погледна.

— Изглеждаш щастлива. Прекарахме невероятно, нали? Благодаря ти, че ме покани. — Той свали ръка от волана и я потупа по коляното.

Миранда реши да му каже истината, но си спомни, че не бива да шокира мъж, който шофира. Не искаше да се озове отново в някоя канавка. Трябваше да запази търпение, докато пристигнат в Лондон. Когато Греъм занесе куфара й до вратата на апартамента, тя се обърна към него и нерешително рече:

— Греъм, трябва да ти кажа нещо… Реших да напусна агенцията.

— Какво?! Съжалявам, не те разбрах. Шегуваш ли се?

— Не. Искам да напусна.

— Какво те кара да го направиш?

— Просто… Просто не искам да работя там. Смятам… Чувствам, че е време да поема в нова посока.

— Господи! — Той я гледаше стъписано. — Не си вербувала сама себе си, нали?

— Не.

— Тогава защо? Има ли нещо общо с Уорън Хънтър?

— Да, отчасти.

— Виж, тази история приключи. Не бива да се отчайваш. Всеки прави грешки. Ти си добър професионалист, усещаш човешката индивидуалност, а това е много важно.

— Искаш да кажеш, че разчитам на женската си интуиция — иронично отбеляза Миранда. — Мило е, че го каза, Греъм, но вече съм решила. Ще подам двуседмично предизвестие от първи януари.

— Мога ли да те накарам да промениш решението си? Повече пари?

— Не! — ядосано го изгледа тя.

Греъм пристъпи към нея и постави ръце върху раменете й.

— Каза, че решението ти е само частично свързано с Уорън Хънтър. А има ли нещо общо с мен?

— Да. — Сърцето й биеше до пръсване. — Мисля, че не си подхождаме…

— Не си подхождаме?! Мислех, че споделяме чувствата си.

— Така беше — призна тя. — Но се боя, че нещата се промениха.

Греъм отпусна примирено ръце.

— Разбирам. Какво направих в бащиния ти дом? Мисля, че родителите ти ме харесаха.

— Да. Те те харесаха. Не става дума дали си направил нещо, или не. — Тя отчаяно поклати глава. — Казах ти, вината не е у теб. Съжалявам. Не исках да те нараня. Аз…

— Не! — изсмя се остро Греъм. — Не съм наранен. Отегчен съм и съжалявам за времето, което пропилях с теб. Чакам те утре в офиса. Точно в девет. Не когато ти хрумне! — И той затръшна вратата.

Миранда въздъхна. Имаше чувството, че не се бе справила блестящо, но поне бе приключила с трудната част. Греъм не бе от мъжете, които ще я молят да промени решението си. Бе приел отказа й като лична обида, макар да не си го призна. Следващите две седмици нямаше да бъдат приятни, но щеше да го избягва, доколкото може. Освен това имаше право на отпуск и щеше да се възползва. Оставаше да реши дали да задържи бебето, или да направи аборт.

Новогодишната нощ прекара сама, вместо да отиде на увеселението, давано от съседите на Греъм в Уимбълдън, на което бяха поканени. За пръв път оставаше сама в празничната нощ. Малко след полунощ позвъни на родителите си и ги поздрави. Не им каза нищо за раздялата си с Греъм, не искаше да ги тревожи. Щеше да им съобщи, след като вземе окончателно решение какво да прави.

Решението висеше над главата й като дамоклев меч. Напълни чашата си с вино и сама вдигна наздравица. Чудеше какво прави Уорън. Сигурно имаше приятелка, на която искаше да остане верен, и затова се бе държал зле онази сутрин. Нямаше как да го разбере със сигурност. Не можеше да му представи дори иск за бащинство. Отговорността тегнеше единствено върху нея.

Не можеше да обременява родителите си с извънбрачно дете, за да продължи кариерата си. Щяха да го обичат и да й помагат, но вече бяха на години, имаха право на отдих и спокойствие.

Януари обикновено бе натоварен месец. Фирмите приключваха годишните си договори и трескаво търсеха нови сътрудници на мястото на уволнените. Миранда бе много заета, тъй като Греъм я товареше с всеки случаен клиент, гледаше я хладно и явно тайно още преживяваше раздялата им.

Всички в агенцията бяха разбрали, че са скъсали и бяха изпълнени с любопитство, когато узнаха, че Миранда напуска. Един ден, в средата на месеца, Меган позвъни в кабинета й и я уведоми със смутен глас:

— Един господин иска да те види. Търси си нов търговски директор.

— Тук ли? Не съм се уговаряла с никого.

— Говорил е с Греъм и той му казал, че може да говори с теб.

— Разбирам. Покани го. Как се казва?

— Господин Хънтър от „Компас“.

— Какво? — извика Миранда. — Почакай!

Но Меган бе затворила. Само след секунди секретарката въведе Уорън, като се държеше подчертано любезно. Не бе забравила как бе нахлул в агенцията предишния път.

— Какво искаш? — разтревожено го пресрещна Миранда.

— Да се консултирам с теб.

— О! — Миранда сведе очи. — Наистина не проумявам защо си дошъл след…

— След твоята грешка, която ми коства толкова скъпо? Точно затова съм тук. Твоят приятел ми обеща, че ще отиде на лов… Извинявай, ще потърси търговски директор за моята компания на мястото на онзи, който ти открадна.

— Ясно. Тогава не е ли по-добре да потърсите Греъм, господин Хънтър?

— Вече говорих с Греъм по телефона и той ме посъветва да се обърна към теб. — По устните му пробяга усмивка. След това явно го обзе нетърпение и рече: — Слушай, не можем ли да седнем? Или клиентите ти стоят прави?

— Не, заповядай! — Миранда посочи стола пред бюрото си вместо кожените кресла, разположени около масичка в единия ъгъл на кабинета. Уорън иронично я изгледа, но нищо не каза и седна. Миранда се намръщи и се опита да се успокои. Бе преживяла истински шок след появата му. За част от секундата помисли, че е разбрал за бебето. Бе невъзможно, разбира се.

— Проблем ли има?

— Не. Просто Греъм не ми спомена за посещението ти. — За да я накаже, бе уверена в това. За пръв път изпита радост от раздялата им. — И така, търсиш си нов търговски директор?

— Да. Твоят приятел обеща да ми намери подходящ човек, без да заплащам за това.

— Добре. Кажи ми каква квалификация изискваш и какво предлагаш?

Уорън даде нужната информация, а Миранда си записа някои данни. Неочаквано той се протегна и хвана брадичката й. Ръцете й се разтрепериха и тя изпусна писалката.

— Ще предам заявката ти на някого от колегите ми.

— Не искам друг! Искам теб — заяви Уорън. — Вече знам колко добър професионалист си — добави подигравателно.

Миранда се смути.

— Съжалявам, но по-добре друг да се заеме с това, защото аз напускам агенцията.

— Напускаш?! — присви очи Уорън. — Но аз накарах Греъм да се закълне, че няма да те уволни.

— Така ли? Не знаех.

— Той уволни ли те?

— Не, аз напускам.

— Наистина? И къде отиваш? — Той се облегна на стола и кръстоса крака. Миранда взе един молив и нервно зачука по бюрото.

— Не си чувал името на компанията. В провинцията е. — Тя се изправи. — Ще се заема със заявката и ще ти предам списък на вероятните кандидати, колкото мога по-скоро. — Говореше остро, защото искаше да го накара да си тръгне по-бързо.

Ала той се изправи и се приближи към нея. Обви с ръка кръста й и я погледна в очите.

— Каква е истинската причина? Каза ли на Греъм за онова, което се случи на яхтата? Затова ли скъсахте?

— Не. — Тя се опита да се освободи от прегръдката му, но той не я пусна. — Няма нищо общо с теб. — Гласът й прозвуча неуверено.

Уорън продължаваше да я гледа настоятелно. Миранда не издържа и сведе очи. Вероятно й бе повярвал, защото я пусна и тръгна към вратата.

— Добре. Ще чакам да ми се обадиш.

Щом той излезе, Миранда седна и оброни глава. Меган надникна и попита:

— Искаш ли кафе?

— Да. Силно, без мляко.

Не бе в състояние да работи. Седеше, забила празен поглед в бюрото си. Спомни си кога за пръв път бе влязла в този кабинет, очарована от напредъка в кариерата си. Работата, която изоставяше, навремето бе голяма крачка в йерархията. До този миг бе виждала ясно бъдещето си — успешна кариера, която би й позволила да основе своя собствена агенция. Женитба за подходящ човек и два пъти по шест месеца отпуска в разумен период във времето, за да роди децата си…

Всичко се бе обърнало с главата надолу. А не бе го очаквала. Бе длъжна да направи аборт и като сестра си да загърби цялата история. Но не можеше да го направи. Тайно се питаше на кого ще прилича детето. Дали косата му бъде къдрава, дали ще има същите сиви очи както на Уорън, засенчени от дълги мигли? Господи! Трябваше да се стегне. Не можеше да продължава така!

Точно в дванайсет и половина грабна палтото си и излезе да обядва. Духаше леден вятър, който й напомни за вечерта, когато бе паднала в ледената вода. Спря се за миг и си сложи ръкавици. Нечия ръка си промуши под лакътя й.

— Уорън! — стъписа се тя.

— Привет, Миранда! Искаш ли да се поразходим из парка?

— Тъкмо отивах да обядвам… — Бе пребледняла. — Защо?

— Да не мислиш, че ти повярвах, че отиваш в провинцията! Искам да знам какво възнамеряваш да правиш.

Той я стисна по-силно и я поведе към близкия светофар. Почакаха да светне зелено и пресякоха. Пусна я чак в парка.

Клоните на дърветата бяха сковани в скреж. Катерички и птици приближаваха хората с надеждата да получат храна. Внезапно Уорън се спря.

— Добре. Хайде, кажи ми истината.

— Няма нищо за казване. Реших да напусна и толкова.

— Каза ли на Греъм? — Тя мълчеше. — Говори!

— Не, не съм му казала.

— Напускането ти има ли нещо общо с мен?

— Не — отклони поглед тя.

— От теб няма да излезе добър търговец, Миранда! Не умееш да лъжеш. Щом не си му казала, защо напускаш?

Нямаше как да му каже истината, но трябваше да измисли нещо убедително. Мислите й трескаво препускаха.

— Наистина не е заради теб — каза накрая. — Но след онази нощ… разбрах, че не съм влюбена в Греъм.

— Значи все пак аз съм причината.

Миранда се засмя, доволна, че поне смехът й не звучи фалшиво.

— О, небеса! Онази нощ не е от значение за мен, както и за теб. Разбрах, че ако наистина обичам Греъм, не бих го допуснала, независимо колко пияна съм била. Сигурна съм, че разбираш това.

— Да. — Той извърна глава.

Миранда въздъхна с облекчение.

— Трябва да призная, че случката ме накара да се замисля. Не съм от хората, които приемат безразборния полов живот. Макар обстоятелствата да бяха… особени. Така че реших да се разделя с Греъм и да напусна агенцията.

— Той предложи ли ти да се ожени за теб?

— Не, но щеше да го направи, след като прекарахме коледните празници у дома на родителите ми.

— Той е бил с теб на Коледа? — Уорън я гледаше удивен. — Доста време ти е било нужно, за да разбереш, че не си влюбена с него. Нашето злополучно пътуване не бе ден преди Коледа…

— Исках да бъда абсолютно сигурна в чувствата си! — избухна Миранда. — Не бих желала грешката, която допуснах с теб, да ме подтикне към друга, още по-голяма.

— Значи приемаш случилото се като грешка, така ли?

— Естествено. Бях замаяна и ти, ако беше джентълмен, нямаше да се възползваш.

— Колко претенциозно звучат думите ти! Сякаш слушам твоя приятел… Извинявай! Бившият ти приятел. Бе дошъл да поиска извинение и каза, че не носи отговорност за действията ти, а в същото време обеща да направи всичко възможно, за да оправи бъркотията.

Миранда издърпа ръцете си и се обърна.

— Предполагам, че това е всичко, което искаше да ми кажеш…

— Не. Не съм свършил. Къде ще работиш?

— Вече ти казах. В една провинциална агенция.

— Доста странно. Не ти вярвам. Намери ли си всъщност работа? Не си. Дори не си търсила, нали?

— Не, още не съм. — Миранда направи няколко крачки. От устата й излизаха облачета пара.

— Защо? — настигна я Уорън.

— Не знам. Иска ми се да се прибера вкъщи за няколко месеца. Нужно ми е време, за да преосмисля живота си. Може би трябва да поема в нова посока.

Повървяха няколко минути мълчаливо.

— Имам място за теб в моята компания — неочаквано заяви Уорън.

— Какво! Та ти дори не харесваш… — Тя го гледаше невярващо. — Слушай! Само заради едно преживяване, не си длъжен да ми предлагаш каквото и да било. И сама мога да си намеря работа. Благодаря! За Бога! Имам толкова контакти! — Смехът й прозвуча пресилено.

Тя продължи да крачи по алеята. Уорън хвана ръката й и я стисна.

— Никога не бягам от отговорност, Миранда! — Очите му я гледаха изпитателно. — Трябва ли да се чувствам отговорен за теб?

Миранда полагаше неимоверни усилия да не издаде чувствата си.

— Не, не трябва! Вече ти казах, че не желая да те виждам повече. Така че, би ли бил така любезен да ме оставиш на мира?

Този път тя се отскубна и забърза напред.

Влезе в първото заведение, което съгледа, и си поръча супа и руло. Седна в един ъгъл и се замисли. Беше изгладняла, но щом й поднесоха супата, не можа да хапне от нея. Почовърка замислено рулото. През последната седмица всяка сутрин се чувстваше зле. Понякога дори на обяд й се гадеше. Вероятно трябваше да отиде на лекар, който да потвърди бременността, но не виждаше смисъл. Лекарят нямаше да й каже нищо ново. Мислите й се върнаха към Уорън. Гледаше я така настойчиво, когато попита дали трябва да се чувства отговорен. Сигурно се досещаше. Не, невъзможно! Вероятно само таеше подозрения. На яхтата се бяха отдали на страстта импулсивно, нямаха време да вземат предпазни мерки. Естествено бе да се досеща.

И какво, ако му каже? Опита се да си представи сцената. Дали щеше да поеме разходите за аборта, както бе сторил приятелят на Розалинд? В престижна клиника, разбира се. Със сигурност не би пожелал задълженията на бащинството за следващите шестнадесет години само заради един миг невнимание, помисли си с горчивина тя. Затова я разпитваше, за да се увери, че ако има проблеми, ще направи аборт. От негова гледна точка би било крайно неразумно, ако задържи бебето. Но инстинктът й на майка влизаше в конфликт със съвременните схващания и тя просто не знаеше как да постъпи.

Опитвайки се да забрави грижите си, Миранда се върна на работа.

Привечер бе почти готова със списъка с кандидатите за търговски директор за компанията на Уорън. Хрумна й, че най-малкото, което би могла да направи за него, бе сама да намери подходящия човек. За щастие, изискванията не бяха детайлизирани и намери нужната информация от данните, набрани при предишни проучвания. Само няколко дни й бяха нужни, за да стесни кръга на компаниите, в които би могла да открие вероятния кандидат. След това се обади на своя агент и му обясни каква информация й е нужна.

Повечето от служителите си тръгваха рано в петък следобед, но Греъм педантично следеше дали спазва работното време и тя не искаше да му дава повод да й прави забележки. Каквото и решение да вземеше, препоръката му щеше да й потрябва при постъпване на работа. Може би все пак той би й предложил да остане, но Миранда нямаше да приеме. Единственото й желание бе час по-скоро да напусне агенцията.

Протегна се и взе папката с проучването за Уорън. Бе минало пет и половина. Всички си бяха отишли, когато Греъм влезе в кабинета й, без да почука. Нервно й зададе няколко въпроса, на които Миранда отговори със завидно спокойствие.

— Намери ли си работа?

— Не.

— Предполагам, че ти е все едно къде ще отидеш, стига да си по-далеч от мен?

— Не е така.

Греъм не я слушаше.

— Бих искал да разбера какво те накара да решиш, че не съм достатъчно подходящ за теб. Само за сведение.

— Причината не е у теб, Греъм, повярвай ми! Аз се промених.

— Защо! Бяхме толкова щастливи до Коледа. Канех се да ти… Смятах, че ще бъдем заедно до… — Той заобиколи бюрото. — Длъжна си да ми кажеш. Имам право да знам.

Бе очевидно, че много бе мислил и вероятно имаше право да научи истината, но Миранда не искаше да го наранява.

— Нищо. Аз…

Греъм гневно я разтърси.

— Кажи ми! Кажи ми къде сбърках!

— Добре! — Тя го отблъсна гневно. — Щом искаш да знаеш, ще ти кажа! — Заслепена от гняв, бе забравила, че очаква добра препоръка. — Ти стана прекалено предсказуем, Греъм. Знам как ще постъпиш при всяка ситуация. Мога да кажа и как ще отговориш на всеки въпрос. Открих, че знам как да променя лошото ти настроение. Податлив си като дете. С две думи, Греъм, скучен си ми. Да, щом те интересува, ще ти кажа! Предпочитам да отида другаде, дори и на по-лошо място, стига да не живея с теб!

Греъм я гледаше изумен, невярващ на ушите си. Внезапно се нахвърли върху нея и изкрещя:

— Скучен съм бил! Виж сега колко съм скучен! — Той я сграбчи за раменете и я изтласка към бюрото, като се опита да я целуне.

— Не ме докосвай!

Думите й го разгневиха още повече.

Бе й невъзможно да го изрита, щеше да загуби равновесие и да падне. Опита се да се отдръпне, удряйки го с юмруци в гърдите. Греъм я хвана за косата и я дръпна жестоко. Миранда изплака от болка. С тържествуващ смях той я просна върху бюрото и я сграбчи за кръста. Тя изскимтя, уплашена от настървеността му.

— Махни се от мен!

Той изруга вулгарно и вдигна ръка да я удари.

— На ваше място не бих посегнал на жена! — прозвуча леден глас.

Треперещ от гняв, Греъм бавно отпусна ръка. Миранда изтича и се хвърли в прегръдките на Уорън, който се облегна на вратата.

— Всичко е наред! — меко я успокои той.

Греъм бе пребледнял. Покри лицето си с длани и понечи да се измъкне от стаята.

— Боя се, че малко прекалих. Шегата беше грубичка.

— Нима?

— Да, разбира се. Какво друго? А вие би трябвало да почукате, господине. — Забеляза, че Миранда още е в прегръдките му и процеди: — Не знам защо вдига шум, обикновено й доставя удоволствие.

Миранда ядосано се извърна, готова да му отговори по подобаващ начин.

— Ако още веднъж я докоснеш, ще се разправяш с мен — предупреди го Уорън. — Разбра ли?

Греъм се стъписа. Ръката на Уорън още бе около кръста на младата жена.

— Вече разбирам…

— Същото важи и ако решиш да разпространяваш клюки по неин адрес или на сестра й!

Каквито и да бяха чувствата на Греъм, той не продума. Изгледа Миранда злобно и хлопна вратата.

— Събери си нещата — обърна се Уорън към нея. — Няма да идваш повече тук.

— Но… — Прочела решителността в очите му, тя капитулира. — Добре.

Извади две чанти и се зае да прибира нещата си. В последния момент се сети за папката на Уорън и напъха и нея в една от тях.

— Готова съм.

— Да вървим.

Уорън взе багажа й и двамата тръгнаха към изхода. Миранда спря в края на коридора и се обърна назад. Съдба! Бе дошла да работи тук, изпълнена с мечти и се бе чувствала щастлива, особено когато започна да излиза с Греъм.

— Това е само работа — чу зад себе си гласа на Уорън.

Всичко, което бе казала на Греъм, бе истина. Рано или късно щеше да го разбере. Почувства облекчение и изправи рамене.

— Прав си — усмихна се. — Просто работа.

— Усмихваш се в най-невероятните моменти — изгледа я Уорън подозрително.

Излязоха от сградата и потеглиха с колата му. Чак тогава тя се сети да го попита:

— Защо беше дошъл в офиса?

— Обадих се да попитам на кого е възложено проучването. Казаха ми, че все още ти се занимаваш с него. Реших да разбера. Е, как върви?

— Времето е недостатъчно за отговор. Но защо дойде толкова късно? Обикновено си тръгвам по-рано.

— Минавах оттук. Видях, че в кабинета ти свети и влязох.

— И слава Богу — въздъхна Миранда. — Тъкмо навреме, за да ме спасиш от съдба, по-лоша и от смъртта. Казах му истината. Не, не това, което си мислиш. Вече ми бе писнало от него. Но грешката е моя. Трябваше по-рано да разбера, че не си подхождаме, преди отношенията ни да се задълбочат.

— Навярно си убеждавала сама себе си, че той е човекът, когото търсиш. Случва се. Особено когато единият е по-настоятелен от другия. А той явно е много увлечен по теб.

— Да. Къде отиваме?

— Да вечеряме.

След малко Уорън паркира пред ресторант на брега на Темза.

— Идвала ли си? Предлагат чудесни морски специалитети.

Бе рано за вечеря, затова седнаха пред камината, в която гореше огън. Уорън поръча питиета.

— Винаги съм мечтал да имам камина у дома.

— В Лондон ли живееш?

— Да. Имам апартамент в Пимлико.

Миранда искаше да го попита дали живее сам, но не посмя.

— Не знам защо дойдох тук. Трябваше да ме оставиш на спирката на метрото.

— Може би трябва да се опознаем по-добре.

— Едва ли е нужно — побърза да отговори Миранда.

— Е, не знам. Може би си струва да започнем отначало. Все пак между нас има нещо…

— Досега не съм напускала работа… — Миранда се изплаши, че разговорът става твърде личен. — Трябваше да работя още седмица.

— Няма да се връщаш там, нали?

— Не. — Тя се засмя. — Едва ли мога да посоча името на Греъм, ако ми е нужна препоръка.

— Чудно какво ще напише — весело й намигна Уорън.

— Че макар и да съм била добър професионалист, съм била ненадеждна като любовница.

— Съжаляваш ли, че загуби работата си?

— Не и при тези обстоятелства.

— Не изглеждаш добре. Отслабнала си…

— Благодаря за „комплимента“. След Коледа се подложих на диета. Майка ми винаги ми повтаря, че трябва да се храня по-рационално.

— Реши ли какво ще правиш?

— Още не.

— Можеш да дойдеш да работиш при мен.

Тя понечи да откаже, но замълча и се вгледа в сивите му очи. Искаше да го опознае по-добре. Може би това щеше да я накара да задържи детето.

Шеста глава

— Благодаря, ще си помисля — отвърна Миранда, смутена от обзелите я чувства.

— Добре.

Един келнер им донесе менюто и двамата се преместиха на масата в облицования с дъбова ламперия салон.

— Работата, която ми предлагаш, в какво се състои? Чиновническа ли е?

— Не, повече от това. Намислил съм да се преместим и ми е нужен човек, който да се занимава с агентите за недвижими имоти и да проучи какви са възможностите. Да подбере само онези сгради, които си струва да се видят. С две думи, да ми спести времето.

— Разбирам. Става дума за временна работа, нали?

— Да. Мисля, че ще ти помогне, докато решиш какво да правиш.

Само да знаеше колко точно бе описал състоянието й!

— Колко ще ми плащаш? — попита Миранда. — И как? Комисионна, в случай че намеря нещо подходящо, или твърда заплата?

— Така ли заплащат на ловците на мозъци?

— Така клиентите заплащат на агенцията.

— Мога да ти платя комисионна, а мога да ти изплащам и седмична заплата. Както искаш.

Миранда го изгледа с любопитство.

— Остава да ти задам още един въпрос. Защо ми предлагаш работа?

— Смятам, че ще се справиш добре.

— Както и много други.

Уорън взе бутилката с вино и понечи да напълни чашата й.

— Предпочитам минерална вода — спря го Миранда.

— Страх те е да не се напиеш — не скри подигравката си той.

— Бих желала да забравим това, ако не възразяваш — остро рече тя.

— Не се срамуваш, нали?

— Напротив. — Тя сведе очи, изричайки лъжата. — А ти?

Той се облегна и се замисли.

— Може би съжалявам за начина, по който стана, но не намирам нищо срамно. Щом на двама души им е…

— Липсвал самоконтрол — кисело вметна Миранда.

— Да, така е, доколкото си спомням. — Звучеше така, сякаш се забавлява.

Миранда се почувства обидена.

— Казах ти, че искам да го забравя. Ако споменеш случката още веднъж, няма да приема да работя за теб.

— Значи ли това, че приемаш работата?

— Още не си ми отговорил защо ми я предлагаш?

— Защото имам чувството, че ако не бе онази нощ, ти още щеше да работиш при Греъм. Дори щеше да си сгодена за него.

— Не — твърдо отвърна Миранда. — След като го видях у дома на родителите ми, разбрах, че не е подходящият мъж за мен.

— Така ли? Не ми ли каза, че си разбрала, че не го обичаш?

— И това. — Миранда пламна. — Не разбирам защо вдигаш шум около онази нощ. Не бе нищо особено.

— Тогава защо се срамуваш?

Очите й помръкнаха. Почувства се уязвима и потръпна.

— Добре. Приемам работата — побърза да каже. — Можеш да ми плащаш по две хиляди лири на седмица, плюс разходите и комисионна, ако намеря нещо.

Уорън избухна в смях.

— О, бях забравил колко умееш да се пазариш. Добре. Кога започваш?

— В понеделник.

Миранда бе уверена, че ще работи само няколко седмици. В края на този период трябваше да е готова с решението си за бебето. И междувременно трябваше да положи усилия да опознае Уорън по-добре.

Когато вдигна глава, забеляза, че той внимателно я наблюдава.

— Доби прекалено тъжен вид — отбеляза той.

— О, прекарах тежък ден. А за търговския директор, който ти трябва…

— Да. Ще трябва да си го търся сам.

— Не. Донесох ти папката. Почти съм го намерила. Това е част от сделката.

— Без да заплащам?

— Не. Задължена съм ти за предложението.

— Не ми дължиш нищо — отсече Уорън.

— Добре — стресна се Миранда. — Да кажем, че ще го направя, за да не губя форма.

— В случай, че решиш да основеш собствена агенция за подбор на специалисти ли?

Тази мисъл не й бе минавала през ума, но кимна. Би могла да започне в Лондон, но ще трябва да работи в жилището си. Имаше добри и ценни познанства. Най-големият проблем щяха да бъдат парите, но…

— Мога да отгатна как препускат мислите ти. — Смехът на Уорън я извади от унеса й. — Греъм ще трябва да внимава, за да не загуби бизнеса си.

— Добра идея, макар и невероятна.

— Защо? Какво би могло да те спре, ако наистина искаш да постигнеш нещо?

— Това твоята философия ли е?

— Да. Щом пожелая нещо, аз го правя.

— Винаги ли получаваш онова, което искаш? — В гласа й се долавяше неприязън.

— В повечето случаи, макар че има и изключения.

Миранда би го запитала за тях, но като видя закачливите пламъчета в очите му, се отказа и пренесе разговора върху прекрасните качества на храната.

— Радвам се, че ти хареса. — Уорън погледна часовника си. — Още е рано. Искаш ли да отидем някъде другаде?

— Не, благодаря. Най-добре е да се прибирам. — Миранда потрепери и вдигна яката на палтото си. — Студено е като онази нощ в Йорк, когато… — Тя замълча.

— За човек, който твърди, че иска да забрави — сложи ръка върху рамото й той, — твърде често споменаваш това. Защо?

— Защото никога не ми е било толкова студено. Каква друга причина може да има? — Тя дръпна ръката си и забърза към колата.

По пътя се притесняваше, че Уорън ще пожелае да влезе и да пийне чашка за лека нощ. Предния път не бе показала скрупули и му бе отдала тялото си. Навярно очакваше същото да се повтори, още повече че й бе предложил работа.

Спряха пред дома й. Уорън не изключи двигателя.

— Искаш ли да те изпратя до горе?

— Не, благодаря — дрезгаво отвърна Миранда.

— Добре. Ще се видим в понеделник сутринта.

Почивните дни бяха изпълнени с противоречиви чувства за Миранда. Не можеше да вземе решение. На няколко пъти понечи да се обади в клиниката и да запише час за прекъсване на бременността, след това се замисли за работа, която би могла да върши, и заедно с това да гледа детето. Понечи дори да телефонира на Уорън и да му съобщи, че не може да приеме работата. Близостта помежду им бе опасна. След това пък реши, че за нея няма да бъде трудно да го държи на разстояние. Нерешителността й я плашеше и разгневяваше. Е, да, понякога, постъпките й бяха погрешно преценени, но тя бе взимала решението.

Невероятно, мислеше си тя, докато навличаше палтото, за да се поразходи покрай реката.

Леденият въздух сякаш прочисти главата й и тя осъзна, че бе на път да се остави на течението и единствената нощ, прекарана с Уорън, да обърка живота й. Вече бе съсипала кариерата си, градена с години, но все още имаше възможност да се измъкне и да си намери друга работа. В миг изпита облекчение. Така ще направи! Решението бе взето. В понеделник сутринта ще се обади в болницата, а след това ще съобщи на Уорън, че не е в състояние да се заеме с предложената й от него работа. Не, най-добре да му каже, че са й предложили постоянно място. Така нямаше да й се налага да го вижда отново. И след операцията щеше да обърне тази страница от живота си и да започне начисто.

Наистина, бе взела най-доброто, единственото възможно решение. Миранда отхвърли и последната частица съмнение, както и чувството на вина, което я бе обсебило. За Бога! Живееше в двайсети век, когато всяка жена имаше правото да решава съдбата си. А всяко дете имаше правото да живее в семейство, да бъде отглеждано с обич, а не да го приемат като продукт на случайно възникнал копнеж за близост между двама души, които почти не се познават.

Миранда тръгна към дома си. Намисли да вземе влака за Докланд за няколко спирки. Хората използваха тази транспортна линия, за да се доберат до Военноморския музей и когато Миранда се качи във влака забеляза няколко семейства. Погледът й бе привлечен от жена на нейната възраст, хванала за ръка четиригодишно момиченце. С другата си ръка бе прегърнала бебе, а до тях стоеше сгъната една от модерните бебешки колички. Миранда опиянено гледаше лицето на жената, сияещо от любов, гордост и радост.

Почувства се съкрушена. Виждаше се как тя държи своето дете. Какво право имаше да отнема живота на едно дете, въпреки обстоятелствата, при които щеше да се роди?

Отново я завладя лошото настроение. Всяко решение бе и добро, и лошо.

На следващата сутрин Миранда взе метрото към офиса на Уорън. Бе впечатлена от обзавеждането и от енергията, с която работеха служителите му. Смути се като видя неколцина от онези, които бе убедила да напуснат, но бързо бе въведена в кабинета му.

— Добро утро, Миранда! Искаш ли чаша кафе?

— Не, благодаря. — Боеше се да не й призлее.

— На работа тогава! Направих списък с местата, които искам да видиш, както и типа на сградата, която търся. Най-добре бих се чувствал, ако остана тук, но компанията се развива. Ето, прочети списъка и виж дали не можеш да измислиш още нещо. Миранда съблече палтото си и седна на едно кресло до прозореца. Носеше черен костюм с къса пола и ботуши. Кръстоса крака.

— Отбелязал си, че искаш паркинг, но това оскъпява мястото, особено в града.

— Знам, но ми е нужно. Трябва ми също и паркинг — за посетителите.

— Всичките ти служители ли идват с кола на работа?

— Не. Около петдесет процента.

— Значи бихме могли да намалим местата на паркинга. А ако изберем място близо до спирка на метрото, това би накарало служителите ти да ползват обществен транспорт.

— Добра идея. Слушай, да отидем да те представя на Джонатан Картър. Той най-добре знае колко души идват на работа с кола.

— Истинският Джонатан Картър? — вдигна вежди Миранда.

— Да — смръщи вежди Уорън. — Този път ще го видиш от плът и кръв.

За миг и двамата се смълчаха. Уорън й подаде ръка, за да й помогне да се изправи. Застанаха близо един до друг и Миранда усети парфюма му. Заля я вълна от желание. Очите й потъмняха. Уорън сякаш усети това и леко стисна ръката й, после отстъпи назад и каза:

— Да вървим при Джонатан.

Миранда се отдаде изцяло на работата през следващите няколко дни. Проведе много телефонни разговори, а после, въоръжена с подробна карта, тръгна да обикаля с агентите по недвижими имоти като същевременно продължаваше и проучването за подбор на търговски директор. В края на седмицата се появи в офиса и пожела да се срещне с Уорън.

Завари го в кабинета му. Той й махна с ръка за поздрав и продължи разговора си.

Миранда застана пред прозореца и се загледа навън. Бе валял сняг, но той никога не се задържаше в Лондон задълго. Единствената следа бяха заледените улици и заснежените покриви. Спомни си за нощта на яхтата и се запита колко време трябва да мине, за да може да гледа снега, без той да й навява ненужни спомени. Дали заченатите в студ бебета остават зиморничави?

Уорън приключи разговора си. Тя бавно се обърна към него, готова да му докладва за резултатите, но видя, че е намръщен и замълча.

— Не изглеждаш добре — рязко каза той. — Още повече си отслабнала и имаш сенки под очите.

— Благодаря за комплимента!

— Не прекаляваш ли с диетата?

— Не. Добре съм. Донесох ти досиетата на четирима, подходящи за търговски директор.

Тя приближи бюрото му и извади от куфарчето си купчина документи. Той не ги взе. Гледаше лицето й. За миг погледите им се срещнаха.

— Добре съм — разтревожено промълви Миранда. — Напоследък не спя добре. Това е.

Уорън взе книжата.

— Греъм ли ти липсва?

— Не.

— Тогава ти липсва суматохата и напрежението на сделките?

Тя се усмихна.

— Не и когато съм заета. Няма ли да прочетеш поне списъка?

— По-късно. Ще вечеряме ли заедно?

— Благодаря, но вече имам ангажимент.

— Толкова скоро след раздялата с Греъм?

— Аз не бях сгодена с него. Той бе само един от мъжете в живота ми.

— Ясно.

Още няколко минути Уорън не отдели изпитателния си поглед от лицето й.

— Намери ли нещо подходящо за нов офис? — рязко запита той.

— Видях няколко места, но нито едно няма всички характеристики, които искаш, затова не съм ти казала нищо.

— Правилно. Довечера ще прегледам кандидатурите за търговски директор и утре ще ти кажа какво мисля.

Миранда се отправи към вратата, но я спря гласът му:

— Миранда?

— Да?

Уорън се приближи и разроши косите й.

— Ще ми кажеш ли какво те тревожи нощем и не ти дава да спиш?

Миранда едва успя да се усмихне.

— Добре. Собственикът на съседния апартамент е в провинцията и е разрешил на брат си да живее там. А той всяка вечер устройва шумни празненства. Понякога имам чувството, че стените ще се срутят. За щастие си тръгва след ден-два. Тогава ще се наспя. Защо питаш? Да не смяташ, че страдам от угризения на съвестта? — Тя свали ръката му. — Трябва да побързам. Имам много работа. Довиждане.

Убедена, че е доказала на Уорън, че с нея всичко е наред, Миранда влезе в едно кино. Най-важното бе да не разбере, че е бременна. Уорън бе от мъжете, които имаха определено мнение по всеки въпрос. Не й се искаше да започне да я убеждава. Не, той нямаше да я убеждава, щеше да я накара да направи онова, което смяташе за най-доброто. Но Миранда сама носеше отговорност за решението си. Хрумна й, че ако Уорън разбере, сигурно би й предложил да се оженят или поне да плаща издръжка за детето.

Напразно се опитваше да потисне притеснението. Филмът, чийто сюжет представяше забавна история, не й донесе очакваното успокоение. От умора задряма на няколко пъти. Глупава работа! Излезе от салона, взе такси и се отправи към дома си.

Бе се обаждал Греъм. Искаше да знае къде е папката на Уорън. Съобщаваше й, че има да получава още един чек.

Не можеше ли да й го изпрати, по дяволите? Очевидно държеше да й го връчи лично, за да я унизи. Е, нямаше да го вземе и толкова.

Миранда въздъхна. Ако ще ражда, имаше нужда от всяка стотинка.

Отиде в кухнята. В хладилника се мъдреше само една консерва сардини и фъстъчено масло. Би могла да си направи сандвич. Каква комбинация, Господи! Всеки би се досетил, че е… За пръв път усети, че състоянието й не е лош сън. Длъжна бе да обмисли нещата такива, каквито са. Бавно се зае да си приготви сандвич. В този миг се разнесе звънът на домофона.

— Да? — отзова се тя, преди да погледне монитора, за да разбере кой е гостът. Настръхна.

Беше Уорън.

— Привет, Миранда! Мога ли да се кача?

Стъписана, тя не можа да измисли подходящо извинение.

— Да, заповядай.

Той се усмихна.

— Би ли натиснала бутона?

Със забавено движение тя го стори и отвори вратата на апартамента. Мислите й отчаяно се лутаха и търсеха отговор на въпроса за какво бе дошъл.

— Добър вечер. — Той влезе и с любопитство се огледа. Закачи палтото си.

— Искаш ли нещо за пиене или бързаш?

— Благодаря, имам много време. Джин с тоник, моля.

Тя му наля питието и отиде да донесе лед от кухнята. Уорън я последва и видя сандвича.

— Нима това е вечерята ти? — Очите му се бяха ококорили от почуда.

— Отложих срещата си. Той… Той попаднал в задръстване. Опашката била дълга най-малко десет километра.

— Нима? Нищо не съобщиха за това по радиото.

— Сигурно си слушал друга програма — прекъсна го тя. — Питието ти е готово.

— Благодаря. — Уорън присви очи, като забеляза колко малко му бе наляла. — А за теб?

— Сега ще си сипя. Защо не седнеш в хола?

Той послушно излезе от кухнята, а Миранда си наля чаша минерална вода като се надяваше, че Уорън ще я вземе за джин. Внезапно й стана зле при вида на сандвича и побърза да го изхвърли в кофата. Завари Уорън да се оглежда с любопитство насред хола.

— Обзавела си апартамента с много вкус — каза той. — Точно в твой стил.

— Благодаря — усмихна се Миранда, която сама бе проектирала обзавеждането на жилището си и наистина бе горда с резултата.

— Гледката също е прекрасна. — Той застана пред голям прозорец без завеси.

— Точно затова го купих.

Чакаше с нетърпение да разбере защо е дошъл, но Уорън очевидно не бързаше и спокойно я разпитваше дали й харесва Докланд. В началото тя бе нащрек и внимателно обмисляше отговорите си.

Времето минаваше. Тя му наля второ питие, този път в нормалната доза. Уорън пак се ококори, но не каза нищо.

— Още не си изяла сандвича си — напомни й той.

— Вече не ми се яде. — Тя събу ботушите си и се облегна със замечтан поглед.

— За какво мислиш?

— Колко е странно, че се запознахме. При нормално стечение на обстоятелствата, вероятно нямаше дори да знаем имената си.

— Така е. — Уорън се премести и седна близо до нея. Прегърна я и я притисна към себе си.

Миранда трепна и се отдръпна.

— Защо дойде?

— За да ти върна списъка с кандидатите и да ти кажа на кого се спрях.

— Можеше да го оставиш в пощенската ми кутия. Не бе нужно да звъниш. Освен това знаеше, че не съм у дома.

— Не знам защо, но не ти повярвах за тази среща. — Той разсеяно си играеше с косата й. — Имаше ли такава?

Миранда сведе глава и се опита да прикрие лицето си под разпиляната коса. Вдигна рамене и призна:

— Не.

Не се осмели да срещне погледа му.

— Значи предпочиташ да излъжеш, вместо да излезеш с мен?

Не бе много ядосан.

— Да — вдигна глава Миранда.

— Толкова отблъскващ ли съм като любовник? — по-остро попита той.

Миранда понечи да стане, но Уорън я задържа. Тя го изгледа ядосано.

— Да. Аз не съм лека жена.

— Знам това.

— Какво знаеш? От всичко, което знам, ти…

Той сложи пръст върху устните й.

— Каза, че си мъж с опит — прекъсна го Миранда и впери поглед в него. — Това значи ли, че си сериозно обвързан с някоя?

— Така ли мислиш? Не. На времето живях с едно момиче, но решихме да се разделим. Сърцето ми е напълно свободно — безгрижно поясни Уорън.

Миранда сви устни, замислена за причината, която го бе разгневила след нощта на яхтата. Канеше се да го попита, но в този миг той сведе глава и я целуна.

Не можеше да му устои, дори не направи опит да го отблъсне. Щом я докосна, го пожела. Копнежът бе болезнен и тя се отдаде на чувствата си. Обви с ръце врата му и почувства възбудата му. Той я притисна на облегалката и обсипа лицето и врата й с целувки. Миранда въздъхна и тихо простена. Пръстите й трескаво се опитваха да се преборят със сакото му.

Устните му отново се върнаха върху нейните. С една ръка разкопча блузата й и я захвърли настрани. Погали гърдите й, чиито зърна се бяха втвърдили от възбудата. Миранда извика от удоволствие. Плъзна ръце по гърба му. Не искаше да спре, но Уорън вдигна глава.

— Миранда, аз… — прошепна с нескрито желание той.

— Не говори! — Тя бързо го целуна. — Само не говори…

Той свали сакото си, разхлаби вратовръзката и разкопча ризата си. Допирът до кожата му предизвика емоционален шок у Миранда. Ръцете му притискаха кръста й. Уорън простена. Тя добре си спомняше този звук. Щеше да бъде прекрасно. До сутринта…

Младата жена се опита да се отдръпне и да седне, но Уорън задържа лицето й между дланите си.

— Искам те! — Гласът бе дрезгав. — Този път искам аз да…

— Какво значи този път? — сепна се Миранда и се изправи. — Само защото веднъж се е случило, си въобразяваш, че можеш да ме любиш, когато решиш. Знаеш, че сега не съм пияна!

— Не, не си. Ти жадуваш тялото ми, както и аз твоето… — Той я прегърна и започна да я гали, което отново я изпълни с желание.

— Недей! Моля те, недей!

— Не ме лъжи! Не се преструвай, че това няма значение за теб.

— Не се преструвам. Аз… — неочаквано го отблъсна Миранда. — Искам да си отидеш.

— Не, не искаш. Защо не признаеш истината? Искаш да остана и да те отведа в леглото. — Гласът му бе мек и опияняващ. — Беше ни хубаво онази нощ. И сега може да бъде така… — Той нежно я целуна. — Дори по-хубаво.

Миранда се изви и вдигна блузата си от пода. Закопча я с треперещи пръсти.

— Каза, че няма условия от този вид за работата, която ми предложи. Така ли държиш на думата си?

— Никой не те насилва.

— Добре, върви си тогава.

— Щом искаш… — Той объркано облече ризата си.

— Да — потвърди Миранда.

Уорън я огледа от глава до пети.

— Защо не отказа веднага?

Трябваше да го направи, но й се бе сторило невъзможно.

— Любовната игра не е кой знае какво — вдигна рамене тя. — Но ти отиде далеч.

— Кажи ми къде е границата следващия път. — Очите му бяха студени и безизразни.

— Няма да има следващ път.

— Напротив. Ще има.

Тази нощ Миранда лежа дълго, обляна от лунната светлина, след това зарови лице във възглавницата и заплака.

Бе направила грешка като прие работата от Уорън. Реши да я свърши колкото е възможно по-скоро.

Насрочи среща за разговор с човека, избран от него за търговски директор. С радост установи, че мъжът бе склонен да приеме и тя можеше да уреди среща между двамата, за да се договорят. Същевременно се зае да търси нов офис и сведе до две възможностите. Всяка от сградите бе на осем километра разстояние от сегашния му офис. Едната задоволяваше всичките му желания и тя бе доволна. Но след безкрайните обиколки се чувстваше изтощена.

Миранда съобщи по телефона на Уорън за откритието си.

— Още някой е проявил интерес към една от сградите, тази, която смятам, че ще одобриш, затова ти предлагам да я видиш веднага.

— Добре. Ще отидем утре рано сутринта. В десет и половина имам среща с един клиент. Ще те взема в осем.

Миранда не се радваше много-много на срещата сутринта, но нямаше избор. Опита се да се успокои като си повтаряше, че ще бъде последната им среща.

На следващата сутрин го чакаше на улицата и щом спря, веднага се качи в колата. Не бе много студено и грееше слънце. Поздрави го с бегла усмивка, като се стараеше да не среща погледа му. Запозна го с подробностите около първата сграда.

— Продължавай! — нетърпеливо я подкани той. — Колко площ има за приемната?

— Около… около… — Гласът й замря. — Спри! Веднага!

Тя вдигна длани към устата си.

— Какво? — Уорън гледаше ужасено побелялото й лице и зави към входа на близкия парк. — Там има обществена тоалетна.

Миранда излетя от колата навреме. После разтреперана се облегна на оградата. Едва се приближи до чешмата и наплиска лицето си.

— Как си мила? — попита я жена на средна възраст, облечена с престилка. — Съпругът ти ме помоли да проверя дали си добре. Бременна си, нали?

— Да — кимна Миранда.

— Така и помислих.

Миранда й благодари и тръгна обратно. Уорън нервно обикаляше колата.

— Съжалявам — каза му. — Не трябваше да чета по пътя. Винаги ми прилошава.

Тя посегна да отвори вратата, но бе заключена.

— Да се поразходим — предложи Уорън.

Пренебрегна протеста й и тръгнаха по една алея. Неколцина разхождаха кучетата си, но освен тях в парка нямаше никого.

Внезапно Уорън спря и я погледна.

— Защо не ми каза?

— Какво да ти кажа?

— Че си бременна.

— Не бъди глупав! Само защото ми става лошо в кола…

— Когато пътувахме до Йорк не ти стана лошо.

— Тогава не се опитвах да чета.

— Четеше по картата? — Той я разтърси. — Спри да лъжеш, Миранда! Отдавна се досещах. Ти си бременна и детето е мое!

Седма глава

— Не! — Миранда имаше чувството, че крещи срещу съдбата. Опита да се освободи, но Уорън здраво бе хванал ръцете й.

— Няма да ми избягаш отново! Ще стоим тук, докато не признаеш.

— Нямам какво да признавам! Ти грешиш. И ако не закъснявахме за срещата с…

— По дяволите срещата! Това е по-важно!

На Миранда й се зави свят от яростта, която съзря в очите му. Неволно си помисли, че ако Греъм бе на негово място, първо би отишъл на срещата.

— Грешиш. Вдигаш много шум за нищо. — Гласът й обаче не прозвуча уверено.

— Нищо, казваш. Нищо ли е фактът, че си отслабнала? Че сутрин ти прилошава? А какво ще кажеш за тревогата, която изпълва очите ти, когато си мислиш, че не те гледам?

Не бе предполагала, че е толкова чувствителен, нито че я наблюдава тайно.

— Моля те, пусни ме — тежко въздъхна тя и сведе глава.

Уорън леко отпусна ръцете й, сякаш й нямаше доверие и се боеше, че ще избяга. Миранда се обърна и се отдръпна. Пъхна ръце в джобовете и закрачи към малкия фонтан със статуя на делфин. Водата бе мътна. През лятото тук плуваха патици, а децата пускаха лодките си и огласяха въздуха с щастливи викове. Сега цареше тишина. Само птици пиеха вода в единия край. Тя не се обърна, но знаеше, че Уорън я следва.

— Да — беззвучно произнесе. — Прав си. Бременна съм.

— И детето е мое.

Не бе въпрос, само констатация на известен факт. Не искаше да го лъже повече.

— Да.

Би искала да види реакцията му, но не посмя да се обърне от страх да не я погледне така, както на сутринта след любовната нощ.

— Това ли бе причината за скарването ти с Греъм?

— Не — отвърна Миранда решително. — Тогава още не бях сигурна.

— Но се раздели с него, защото се бяхме любили? — Тя се поколеба. — Стига лъжи, Миранда! Искам да чуя истината.

— Не знам. — Този път не лъжеше, самата тя не бе сигурна. — Чувствах се отегчена от него и може би фактът, че прекарах нощта с друг мъж, ме накара да се замисля. Наистина не знам, а сега едва ли има значение.

Той я прегърна и я накара да го погледне.

— Ще трябва по-бързо да сближим.

— Защо?

— Защото е задължително, преди да се оженим.

Миранда се олюля. Уорън я подкрепи, усмихна се иронично и каза:

— Боеше се, че ще избягам? А не би трябвало. Вече ти казах, че не бягам от отговорност.

Значи така я приемаше. Като отговорност.

— Много благородно от твоя страна — саркастично отвърна тя. — Не се тревожи, няма да ти сложа хомот. Каквото и решение да взема, ще го взема сама. Няма да те намесвам. Ако не си даваш сметка, вече сме на прага на двайсет и първия век.

Уорън се стресна от избухването й, но стисна устни.

— Точно обратното. Състоянието ти засяга и мен. И какво толкова ще го обмисляш?

— Вече съм взела решение. — Лицето й бе бледо, само страните й червенееха, издавайки притеснението й.

— Семейство, нали?

Миранда дори не разбра как вдигна ръка да го удари. Опомни се, като чу звука от плесницата. Уорън хвана ръката й и я придърпа към себе си. Миранда заплака отчаяно. Вече не можеше да сдържа мъката, която се бе натрупала в сърцето й през самотните тревожни нощи, уловена в най-стария капан на света.

Уорън продължи да я гали, докато риданията й заглъхнаха и тя притихна.

— Съжалявам. — С благодарност пое носната кърпа, която й подаде. — Сигурно си бил бойскаут, подготвен си за всяка ситуация.

— Не за всяка, поради което имаме и проблеми. Аз съм виновен, колкото и ти.

Миранда трепереше.

— Студено ми е. Трябва ли да стоим тук?

— Не сме свършили разговора си.

— Не сега. Моля те.

Уорън се поколеба, но след миг кимна.

— Добре, но искам да се закълнеш, че няма да направиш аборт, преди да ме уведомиш.

Тя го погледна.

— Имаш думата ми. А ти заклеваш ли се, че няма да ме разубеждаваш? — Тя дрезгаво се засмя.

— Не. Нищо не ти обещавам.

— Но това, което се случи между нас, няма значение. Тривиален инцидент, който и двамата трябва да забравим. Една любовна нощ, поне така е за мен. Не ти дължа нищо и ти не ми дължиш нищо. Не бива да говорим за женитба.

— Така ли го приемаш? — Лицето на Уорън бе помръкнало.

— Естествено. — Тя вирна брадичка и се разсмя. — Мили Боже! Нали не мислиш, че ще допусна една нощ да съсипе живота ми?

— Да го съсипе? — присви очи Уорън. — Защо имам чувството, че пак ме лъжеш?

Дочуха се гласове. Няколко деца тичаха през парка, за да скъсят пътя си до училище. Миранда се обърна и бързо се отдалечи по алеята. Ала Уорън я настигна и я хвана за ръката. Не продума, докато не стигнаха до колата.

— Почти девет е. Пропуснахме първата среща, но имаме време за втората. Имаш ли грим в чантата си?

— Какво? — погледна го тя неразбиращо. — А, да. Вероятно изглеждам ужасно.

— Изглеждаш като жена, която е плакала. Но ти винаги си хубава.

Ръцете на Миранда застинаха върху чантата при неочаквания комплимент. Не вдигна очи, извади тоалетната си чантичка и освежи лицето си.

По пътя продължиха да мълчат. Щом стигнаха сградата, разположена в новата индустриална зона, Миранда потърси телефон.

— Ще им се извиня и отново ще насроча среща. Кога ти е удобно?

— В шест и половина довечера.

— Добре.

След като се обади, тя се присъедини към Уорън и заедно обиколиха сградата. Той задаваше конкретни въпроси и изглеждаше изцяло погълнат от разговора. Превъзходно се контролираше. Но тайно се опитваше да мисли какъв баща би излязъл от него. Със сигурност тя нямаше да му предостави тази възможност.

— За какво мислиш? — попита го Миранда, след като обещаха на собственика скоро да му съобщят решението си.

— Тук има всичко, което ми е нужно. И мястото е хубаво.

— Има нещо, което ми липсва…

— Да — кимна той. — Обзалагам се, че е така, но…

— Прекалено спокойно е. В началото може да ти се стори предимство, но наблизо няма ресторант или кафене, където да се хранят служителите ти. Всички магазини са далеч за онези, които пазаруват по време на обедната си почивка. Всичко останало е прекрасно.

— От това място интересува ли се и някой друг?

— Не. Интересуват се от онова, което ще видиш довечера. Помолих да ни извинят и им обещах, че ще бъдеш при тях в шест и половина.

— Ние ще бъдем там.

— Нямаш нужда да идвам и аз.

— Искам те там — властно нареди Уорън.

В първия момент тя искаше да откаже, но не си струваше да спори.

— Добре — вдигна рамене примирено. — Ще се видим там. А сега би могъл да ме откараш до спирката на метрото. Имам работа из центъра.

— Каква? — изгледа я подозрително Уорън.

— Не, не е това. Трябва да купя една лампа.

— Добре.

Той я отведе до колата и спря пред станцията на метрото. Задържа за миг ръката й и потърси очите й.

— Вярвам в теб, Миранда.

Тя кимна и заслиза по стълбите.

Не би искала да преживява отново такъв ден. Само да не й бе прилошавало! Уорън нямаше да разбере за състоянието й и връзката им щеше да приключи. За какво му бе да се срещат рано сутринта? Освен ако не го бе направил нарочно, защото се е надявал да се случи нещо подобно. Надявал? Каква нелепа дума за ситуацията, в която бе попаднала. И незабавното предложение за женитба. Не правеха ли мъжете всичко възможно, за да избегнат този вид клопки?

Опита се да измисли какво да прави, но чувствата й пречеха да анализира безстрастно ситуацията. Свърши с покупките, прибра се и се излегна на канапето да си почине. Неусетно заспа, но се събуди навреме, за да се облече и да тръгне за уговорената среща.

Макар че Уорън не проговори, докато им показваха постройката, Миранда почувства, че му харесва. Не бе по-голяма от тази, която видяха сутринта, но бе солиден тухлен строеж, без прекалено много стъкло и пластмаса. Бе сигурна, че той ще предпочете втората. Уговори си среща с агента и излязоха. Уорън бе сдържан, но щом се разделиха със собственика, възкликна:

— Точно това ми трябва! Ще побързам, за да не го грабне някой друг. Успях, благодарение на теб. Ако ти не се бе заела с търсенето, може би никога нямаше да открия нещо толкова функционално.

— За това ми плащаш, нали?

Но Уорън бе превъзбуден. Плъзна ръка около кръста й и изрече:

— Хайде да празнуваме! Къде да отидем?

— Не, благодаря. Радвам се, че хареса мястото. Лека нощ.

Тя понечи да тръгне, но Уорън й препречи пътя.

— Да празнуваш сам не е забавно, Миранда.

— Обади се на някоя друга своя приятелка. Уверена съм, че имаш цял телефонен указател с имена.

— Влизай! — нареди й той, щом стигнаха колата. — Хайде, Миранда, недей да спориш. Не ми разваляй настроението.

Спряха пред един китайски ресторант и той я подкани да влязат. Поръчаха си храна за вкъщи и след като им я приготвиха и опаковаха, Уорън подкара към Докланд. Спря пред дома й и паркира. Миранда се опита да протестира, но той отсече:

— Ще се разберем веднъж завинаги!

Затова млъкни. В апартамента й не се държеше като гост. Подреди масата, сякаш живееше от години там. Миранда се разгневи от самонадеяното му държание. Уорън започна да й разказва плановете си за разширяване на компанията.

— Искам да пробия в Европа колкото е възможно по-скоро. Сега, когато източните страни отвориха пазарите си, ще имат нужда да достигнат технологическото ниво на Запада.

— Не мислиш ли, че твоите програми са доста сложни?

— Така е, но все ще измисля нещо. Важното е да се започне.

— Ще ги субсидираш ли?

— Доколкото мога — отвърна Уорън без колебание. — Да, ако им помогна сега, те ще дойдат при мен, когато се развият.

А може и да не дойдат, каза си Миранда.

— Но хайде да поговорим за нас.

— Няма за какво да говорим — наежи се Миранда.

Уорън не й обърна внимание, стана от масата и се премести в хола. Явно очакваше тя да го последва и да седне до него. Но Миранда се сви в едно кресло.

— Съжалявам, че се озовахме в това положение, Миранда. Грешката е изцяло моя.

— Не — решително поклати глава тя. — И двамата сме виновни.

— Тогава не мислиш ли, че е справедливо заедно да решим проблема?

— Не! — сърдита, че лесно попадна в клопката му, тя продължи: — Става дума за моя живот и аз съм тази, която ще вземе решение.

— Та ти вече си го взела! И не ми казвай, че ще направиш аборт! А ако е така, трябва да побързаш. Но ти не си от този тип жени, нали?

— Не!

— Значи ще задържиш бебето, когато се роди?

— Разбира се — изгледа го изумена тя. Разбра, че говори за осиновяване и бавно поклати глава. — Ако го родя, аз ще го отгледам. Няма да измина този път заради някого другиго.

— Може и да не е най-разумният довод да отгледаш дете, но за начало върши работа. Е, щом си решила за детето, какво ще кажеш да се оженим?

— Не! — Тя стисна здраво дръжките на креслото.

— Защо не? Какво друго имаш да губиш?

— Свободата си.

— Бездруго ще я загубиш, ще ти я отнеме детето.

— Не те познавам…

— Ще имаме много време да се опознаем след сватбата.

— Ами ако открием, че не можем да се понасяме?

— Ще имаме чиста съвест, че сме се опитали да направим нещо в името на детето. И то ще има баща от плът и кръв, а не някакво име, написано върху парче хартия.

— Не, не искам да говоря за това! — Миранда нервно се изправи. — Нищо няма да излезе. Ще създадем семейство с неискрени мотиви.

— Направихме грешка — приближи се Уорън. — Трябва да я поправим по най-добрия възможен начин. Това лошо ли е?

— Да. Знаеш, че е така! — Тя гневно постави ръце на кръста си. — Не ти подхожда да се държиш така. Трябваше да избягаш, щом разбра, че съм бременна.

— Съжалявам, че не оправдах очакванията ти — заяви той иронично.

— Не исках да прозвучи така — смути се Миранда. — Предполагам, че трябва да се чувствам благодарна, че се държиш благородно и искаш да направиш почтена жена от мен. — Тя се засмя с горчивина. — Не бива. Нямам нужда от теб.

Уорън стисна устни.

— Ти може би, но детето трябва да има баща. А минавало ли ти е през ума, че аз имам нужда от него? От теб? Или моите чувства нямат значение?

Миранда се вгледа в очите му. Навярно е готов да се установи в семейно гнездо, навярно иска да има дете, а покрай него и съпруга.

— Можеш… Можеш да ни идваш на гости…

— Това ли е най-доброто?

Миранда разтърси глава и застана пред прозореца, загледана в светлините, чертаещи пътя на лодките. Уорън постави ръце на раменете й.

— Не сме несъвместими, Миранда. И двамата го знаем. На лодката се чувствахме прекрасно, нали?

— Нима? — Гласът й бе изпълнен с болка.

— Поне за мен, но мисля, че важи и за теб.

Тя не отвърна, с мъка сдържаше сълзите си. Уорън я обърна към себе си, взе в длани лицето й и докосна с устни клепачите й.

— Не плачи, Миранда, всичко ще се нареди, ще видиш.

Целуна устните й. Миранда не помръдна, но след минута се остави на милувките му и обви с ръце врата му. Уорън плъзна ръце по тялото й и я зацелува нежно и страстно.

— Ще се чувстваме добре заедно.

Тръпки преминаха през тялото й и тя вдигна очи, потъмнели от едва сдържано желание.

— Не бива да се женим — упорито повтори тя. — Можем… Можем да се опитаме да живеем заедно. Това няма да бъде крайно решение и ако разберем, че сме сгрешили, лесно ще се отървем един от друг.

— Прекалено лесно. Имам чувството, че ще те видя да изчезваш още при първата трудност. Не. Ако ще бъдем заедно, това ще е с женитба. Не обичам половинчатите неща, както и ти, предполагам.

Лицето му изразяваше увереност. Бе силен. Щеше да се грижи за нея. Но не я обичаше. Нерядко любовта се раждаше по-късно, идваше с грижите и близостта. Но дали ще стане така? Ако знаеше, би приела с надеждата да я обикне някой ден. Но Уорън пристъпваше към мисълта за брак по необходимост и тя считаше семейния им живот за предварително обречен. Страх изпълни сърцето й и тя се отдръпна от прегръдките му. Искаше да води битка, но странно, бе загубила желанието за борба.

— Добре — без да го погледне, изрече тя. — Да опитаме.

Той я целуна по челото, а след това потърси устните й. Миранда отскочи назад.

— За днес стига. Дойде ми в повече. Изморена съм.

— Добре. Почини си, а утре вечер ще направим двойно празненство.

— Какво? А, да, разбира се. Съжалявам, че всичко става набързо.

— Знам, не се тревожи. — Подигравателна усмивка разтегна устните му. — Кой знае? Може и да ти хареса. Лека нощ, мила. До утре. — Той леко я целуна и си тръгна.

Освободена от присъствието на Уорън, Миранда се помъчи да осмисли случилото се. Поне едно бе ясно. Щеше да има дете. Но женитбата?

На следната сутрин бе решила, че ще бъде истинска глупачка, ако се съгласи.

Но пристигна огромна кошница с пролетни цветя, изпратени от Уорън, които изпълниха апартамента със свежест. А когато той се появи вечерта, изглеждаше безупречен във вечерния си костюм. Миранда отново загуби почва под краката.

— Изглеждаш прелестна! — Той нежно я целуна.

— Уорън, снощи…

— Ще говорим по-късно. Запазил съм маса в „Стринфелоуз“.

Тръгнаха веднага и не им остана време да говорят, преди да се настанят на масата в очакване на поръчаната вечеря.

— Благодаря ти за цветята. — Миранда бе нервна и драскаше с вилицата си по покривката. — А колкото до снощното ни решение… Сигурна съм, че и ти си стигнал до същото заключение като мен. Това… Това е зле обмислена идея и нищо няма да се получи. Оценявам желанието ти да постъпиш почтено, но не е необходимо…

— Искаш да кажеш, че си променила решението си?

— Да.

— Е, това е изключително неприятно. — Уорън не се трогна особено. — Вече съобщих на родителите ми, че ще ги посетим в края на другата седмица. Казах им, че съм се сгодил и те с нетърпение очакват да се запознаят с теб.

— Родителите ти? — Миранда бе ужасена. — Не си ми казвал, че имаш родители.

— Повечето хора имат — избухна той в смях.

— Не си им казал, че съм… Не си им казал за…

— Не. Реших, че тази вест може да почака. А тази седмица ще отидем в Норфолк, за да се запозная с твоите родители.

— Уорън, не съм сигурна, че мога да преживея всичко това.

— Можеш, разбира се! Аз ще бъда винаги с теб. Хайде, нека тази вечер забравим всичко, освен годежа, който празнуваме. И след като сме годеници… — Той пъхна ръка в джоба си. — … добре ще е да носиш това.

Той извади пръстен и нежно го постави на ръката й.

— Мисля, че ще ти стане.

Беше много красив пръстен с рубин, заобиколен с диаманти. Миранда се разплака.

— Съжалявам. Обикновено не плача за щяло и нещяло.

— Знам. Хайде, ела да танцуваме.

Миранда се опита да мисли за вечерта като за обикновена среща и се отдаде на забавлението. Само когато погледнеше пръстена, удоволствието изчезваше. Не й харесваше и идеята да посетят родителите й. Ако бе някоя романтична история, би го приела с гордост, но в този случай се чувстваше нещастна.

— Спокойно — успокояваше я Уорън. — Ще те харесат.

Да, щяха да го направят заради него, но със сигурност щяха да се питат къде бе намерил това ужасно създание.

Когато се появиха в дома му, Миранда вдигна гордо глава. Майката и бащата на Уорън бяха любезни, но тя знаеше, че я проучват. Едва издържа до края на деня. Когато потеглиха, се сви на седалката на колата и въздъхна. Уорън отби и спря.

— Справи се добре, Миранда. — Той я погали по косата. — Гордея се с теб.

— Нямаш други роднини, нали?

— Не се тревожи — засмя се той.

— Добре — отдръпна се тя.

Миранда заспа изтощена и се събуди чак, когато стигнаха Докланд. Уорън я събуди с целувка.

— Май съм заспала. Съжалявам, сигурно си умрял от скука по пътя.

— Съвсем не — успокои я той.

Уорън я изпрати до апартамента, изчака да пъхне ключа в бравата, но вместо да й пожелае лека нощ, попита:

— Искаш ли да остана при теб?

Правеше го за пръв път. В края на краищата щяха да се оженят, той имаше право на награда. Тя поклати глава, неспособна да изрече на глас отказа си.

— Добре тогава. Лека нощ. Ще отсъствам няколко дни. Ще се върна в сряда и ще довършим плановете за сватбата.

— Добре. Лека нощ.

Миранда влезе в апартамента. Притесняваше се от последните му думи, които прозвучаха като заплаха. Бе отказала на всяко едно от предложенията му как да организират сватбата. Той бе пожелал да се оженят в църквата в Норфолк, но за Миранда мисълта да крачи към олтара, облечена в бяло, бе непоносима. Нямаше значение, че стотици момичета в нейното състояние го бяха правили. Освен това не се женеха по любов. Предпочиташе граждански брак в Лондон.

В сряда, когато се появи Уорън, бе готова за битка. Както обикновено той предугаждаше настроението й и миролюбиво съобщи, че е съгласен с нея.

— Запазих час за церемонията. В събота, след две седмици.

— Така ли? А защо не ме попита преди това?

— Е, ако имаш друг ангажимент, ще го отложим — иронично отбеляза той.

— Не, нямам друг ангажимент — изненадващо се засмя тя. — Благодаря ти за компромиса. Не бих могла да сключа брак в църква в моето състояние.

— Обадих се на родителите ни и ги уведомих за датата на сватбата. Всички ще дойдат, казах им, че искаме скромно тържество, да не канят никого другиго.

— Нямаш право да постъпваш така. Ще се досетят!

— Да, предполагам.

— Те какво казаха? — едва прошепна Миранда.

— Че ще дойдат. Какво друго?

Миранда взе една възглавница и легна на пода.

— Баща ми ще ме убие.

— По-скоро ще насочи пушката срещу мен. Каза ми, че е точен стрелец. — Той се излегна до нея. — Нали мога да се присъединя към теб?

— По-добре да не им беше казвал.

— Щяха да разберат. Не се притеснявай. След две седмици всичко ще приключи. Съжалявам, че точно сега трябва да местим офиса в новата сграда и не можем да си позволим истински меден месец. Обещавам ти, че веднага щом стане възможно, ще те отведа на някое екзотично място.

— Идеята ми харесва. — Миранда огледа стаята. — Ще ми липсва.

— Сигурен съм, че е така, но моят апартамент е по-удобен за нас, докато намерим къща с градина за бебето.

Бебето. Всичко се въртеше около него и така щеше да бъде до края на живота й. Заради него щеше да се омъжи след две седмици. Ще се превърне в госпожа Уорън Хънтър, а Миранда Лий, момичето, отдадено на кариерата си, щеше да остане само един призрак от миналото.

Ще бъда съпруга на Уорън, мислеше си с горчивина, майка на детето, дъщеря на родителите ми, сестра на Розалинд… А аз? Къде съм аз?

— За какво мислиш?

Уорън бе красавец. Сигурно много жени са влюбени в него и тя му погоди този номер. Поне направи всичко възможно, за да го избегне. И ето, щяха да се оженят, без да са били любовници в истинския смисъл на думата.

— Скоро ще бъдем съпрузи…

— Не!

Уорън погали косата й и я целуна. Миранда отвърна на целувката и простена от удоволствие, когато той разкопча блузата й. Но щом ръцете му стигнаха до ципа на джинсите й, тя замря.

— Няма да нараним бебето, Миранда.

— Знам, но… Не бихме ли могли… Ще се оженим след две седмици.

— И ти искаш да чакаме дотогава? Това ли се опитваш да ми кажеш?

— Да.

Уорън се поколеба.

— Добре, Миранда — въздъхна той. — Ще почакаме. Но при тези обстоятелства просто не вярвам на ушите си!

Осма глава

Денят, определен за сватбата, бе прекрасен, но Миранда не се интересуваше от времето. Бе се превърнала в кълбо от нерви, под очите й тъмнееха дълбоки сенки. Предния ден бяха пристигнали родителите й и тя бе прекарала нощта с тях в хотела. Не бе приятно преживяване. Баща й бе сърдит и неспирно мърмореше, а майка й бе напрегната и притеснена.

— Поне да бе направила истинска сватба!

Миранда не издържа и избухна:

— Трябва да бъдете благодарни, че изобщо ще се омъжа! Не исках. Идеята не е моя.

Докато се обличаше, тя си мислеше как ли се оправя Уорън със своите родители. Подбра дрехите си след дълги колебания. Не че бутиците в Лондон не предлагаха изобилие от булчински тоалети. Но тя не се чувстваше булка. Затова се спря на син костюм с дълго сако и семпла шапка.

Церемонията бе мрачна, с двете двойки родители, които се преструваха, че събитието, което ги е събрало, е щастливо. Розалинд също ги удостои с присъствието си, но много се смути, когато видя сестра си.

— Не биваше да идваш — прошепна й Миранда.

— Защо не направи… това, което направих аз?

— Не съм силна като теб.

По-късно Миранда не можеше да си спомни какво бе говорила и правила по време на церемонията. Стоеше до Уорън, който повече от всякога й се струваше един непознат и повтаряше думите, които трябваше. От време на време хвърляше погледи към роднините си и притеснена от тържествения израз на лицата им, потреперваше. Господи! Със същия успех можеха да присъстват и на погребение. Трябваше да прехапе устни, за да не се изсмее истерично.

Уорън крадешком я погледна и леко се усмихна, притискайки ръката й.

След като церемонията приключи, позираха за снимки и отидоха в близкия ресторант да обядват. Всички се държаха подчертано любезно един към друг, двете двойки родители даваха най-доброто от себе си, но бащата на Уорън бе архитект, а на Миранда фермер, така че нямаха общи теми за разговор. А майките безгласно обвиняваха чуждото дете за ситуацията, но се опитваха да не показват разочарованието си.

— Дори сватбена торта нямате — прошепна майката на Миранда.

— Не е задължително — отвърна дъщеря й. — Уорън можеше да се досети.

— Уорън? Не си ли поръчала ти менюто?

— Не. Всичко уреди той. — Тя леко докосна една светложълта роза от букета, който й бе подарил.

— Миранда, съзнаваш ли какво правиш?

— Разбира се — изсмя се тя, сякаш се опитваше да убеди сама себе си.

После вдигнаха тост за младоженците, а Уорън произнесе кратко слово, с което благодари на присъстващите.

Всички си отдъхнаха, когато тържеството приключи. Розалинд им хвърли шепа конфети за сбогом и колкото и да бе неочаквано, Миранда се разплака. Двете сестри се прегърнаха и Миранда пъхна сватбения си букет в ръцете на сестра си.

След това се сбогуваха с гостите и двамата с Уорън се качиха в колата му.

Можеха да отсъстват само през почивните дни и бяха избрали един хотел на няколко часа път от Лондон, в Шропшир.

— Добре ли си? — усмихна се Уорън многозначително. — Вече не ти става лошо в колата, нали?

— Не, добре съм — тежко въздъхна Миранда. — Радвам се, че всичко свърши. Както и те, предполагам.

— Не се тревожи, скоро ще свикнат с мисълта, че чакаш дете. От години майка ми се надява на внук. Защо не поспиш?

Миранда се облегна назад и притвори очи. Сватбата мина, но предстоеше още едно изпитание. Тази нощ нямаше да има извинения. Уорън щеше да настоява да се любят. Е, нямаше причини за тревога. Първия път се чувстваха добре, поддали се на спонтанното си желание. А сега? Уорън, който бе закопнял за тялото й, би се възбудил още по-силно от отказа й. А тя? Би приела по задължение, за да спази условията на сделката.

Миранда прехапа устни. Всъщност, трябваше поне пред себе си да признае, че е влюбена в Уорън. Не бе го разбрала веднага, може би защото самата мисъл предизвикваше страх и подсъзнателно нежелание у нея.

В хотела им предложиха чай и те седнаха в хола, където в камината гореше буен огън.

След това излязоха да се поразходят. В началото на март снежната покривка още не бе се стопила. Слязоха до поточето. Нарцисите бяха подали главички и хванати за ръка, те внимаваха да не ги стъпчат.

Когато започна да се стъмва, се върнаха в хотела.

Миранда вдигна косата си и облече рокля от червено кадифе с деколте и дълъг ръкав. Менюто беше превъзходно, но на нея нищо не й се ядеше. Изпи само чаша вино, за да не навреди на бебето. После пиха кафе с останалите гости на хотела. През цялото време Уорън я следеше с пламнал поглед. Накрая се оттеглиха в апартамента.

Стаята се къпеше в ярка светлина. Бяха запалили всички лампи.

Уорън плъзна ръка около кръста й и я притисна към себе си. Бавно започна да сваля фибите от косата й, която се разпиля като водопад по раменете. Целуна я и съблече една по една дрехите й. Миранда остана неподвижна, със затворени очи, примирена. Но колкото по-пламенни ставаха целувките му, толкова по-учестено ставаше дишането й.

След време тя бавно отвори очи и срещна погледа му.

Той бавно я положи на леглото и се отпусна до нея. Чаршафите бяха хладни и й напомниха за нощта на яхтата. Стаята ухаеше на цветя, които бе поръчал да сложат във вазите.

— Толкова си красива, Миранда — тихо прошепна той и отново я целуна.

Тя усети нетърпението му и някак се скова. Отчаяно се опитваше да се отпусне, повтаряйки си, че всичко ще бъде наред. Усети ръката му върху бедрото си и го отблъсна.

— Не мога! — простена тя. — Просто не мога. — Стана и изтича в ъгъла. Цялата трепереше.

— Какви сцени разиграваш, за Бога? — Уорън се опита да я привлече отново към себе си.

— Съжалявам, не мога. Не и на свежа глава.

— На свежа глава ли? Какво искаш да кажеш?

— Последния път бях пила… — Тя ожесточено го отблъсна.

Уорън я погледна неразбиращо.

— Нима си в състояние да се любиш, само когато си пила?

— Не… Да… Не знам. Сега не мога. Пусни ме, Уорън!

— Бях безкрайно търпелив. — Той не се опита да скрие гнева си. — И какво дочаках? Да ми кажеш, че не можеш да се любиш, ако не си взела дозата си алкохол. Или не искаш да бъдеш с мен?

— Не ме разбирай погрешно — поклати глава тя. — Искам да се любя с теб, но не мога. Съжалявам.

— Разбирам. Дяволски добре те разбирам. Ти харесваше ли Греъм?

— Никога не съм спала с него.

— След тази вечер ти вярвам напълно. — Той бавно я пусна и облече халата си. — И докъде ще ни доведе това?

— Не знам. Съжалявам. Ужасно съжалявам…

— Миранда, от днес ти си моя съпруга и аз държа да бъдеш такава във всяко отношение.

Рано в понеделник се върнаха в Лондон. Уорън остави багажа в апартамента си и отиде на работа. Вечерта се прибра късно. Това се повтори и през следващите дни. Компанията се местеше в новата сграда и той използваше това като претекст да работи до късно. Щом се върнеше, си лягаше. Миранда спеше в стаята за гости, но знаеше, че Уорън няма да проявява търпение до безкрайност.

Инстинктът й подсказваше, че през наближаващите почивни дни ще настъпи промяна. Бе решила да бъде по-благосклонна.

В събота Уорън отиде на работа, но обеща да се върне за вечеря. Късно следобед позвъни и каза, че е възникнал непредвиден проблем и ще закъснее. Към седем часа тя се зае да приготви нещо за вечеря. Но бързо се отказа. Всичко в къщата й бе опротивяло. Облече си палтото и тръгна към един индийски ресторант, който се намираше наблизо до дома й. Поръча си къри и бутилка вино. Искаше главата й да се замае, защото си бе обещала да се люби с Уорън.

Навън леденият въздух я прониза. Бе валяло и имаше поледица. Тя се движеше бавно от страх да не падне. Коланът на полата я пристягаше. Проблемите с Уорън изпълваха съзнанието й и през последните дни не бе мислила много за бебето. Не бе купила нищо, дори име не му бе измислила. Имаше време. Трябваше да се пребори със себе си, в противен случай съпругът й насила щеше да упражни правата си. Архаичният израз я развесели. Неочаквано страховете й се стопиха.

Е, Уорън не я обичаше, но се бе оженил за нея. Желаеше я. Какво повече искаше?

Изпълнена с ведро чувство, тя ускори крачка. Ала когато трябваше да изкачи две стъпала, се подхлъзна и падна. Остана да лежи така на тротоара с очи, вперени в зимното небе, докато не дотичаха минувачи и й помогнаха да се изправи. Слава Богу, нямаше нищо счупено.

Когато наближи дома на Уорън, силна болка проряза стомаха й. Тя извика и се присви. Втората болка бе още по-жестока. Хвана се за един стълб. Две непознати я попитаха дали не могат да й помогнат с нещо.

— Бебето ми! — проплака тя.

Някъде бе станала катастрофа и линейката закъсня. Когато пристигна в болницата, вече бе загубила детето.

— Искате ли да съобщим на някого? — попита я медицинската сестра.

— Да. На съпруга ми. — Миранда й продиктува телефонния номер.

— Веднага ще му се обадя, за да дойде по-скоро…

— Не! Само му съобщете. Не искам да идва. Кажете му, че съм заспала… Измислете нещо.

— Сигурна ли сте?

Миранда кимна.

— Ще го видя утре сутринта.

— Може би така е най-добре. Ще ви дам нещо за сън.

Миранда взе приспивателното с благодарност и се унесе. Не усети кога бе идвал Уорън, нито че бе седял мълчаливо до леглото й и бе държал ръката й.

Приспивателното не бе силно и тя се събуди рано. Лежа дълго, загледана в тавана. Щом чу шум из коридорите, стана и отиде в банята да се измие и облече.

Е, бебето си бе отишло. Но тя не го бе желала силно и сигурно заслужаваше загубата. Но това означаваше, че ще загуби и Уорън, а тази мисъл не бе в състояние да понесе.

— Чувствам се добре и искам да се прибера — заяви тя на дежурната сестра.

Жената бе виждала какво ли не, затова не се учуди.

— Добре — каза й. — Подпишете този документ.

Когато напусна болницата, спря едно такси и даде адреса на старото си жилище в Докланд.

Апартаментът още не бе продаден. Миранда взе една голяма възглавница, сложи я на пода и седна пред прозореца, загледана в лодките и корабите по Темза. Обикновено реката я успокояваше, но този ден не й помогна. Мисълта за преживяната загуба не й даваше покой. Все едно, че нарочно бе направила аборт, мислеше си горчиво. Трябваше да го преживее някак. Щеше да се справи. Бе сигурна, че Уорън няма да й прости. Сигурно женитбата им бе кошмарна история за него. Миранда оброни глава, потънала в мрачни мисли.

Уорън тихо отключи входната врата. Имаше съсипан вид. Не бе спал цялата нощ.

— Бях сигурен, че ще те намеря тук — промърмори той, щом я съгледа.

— Не го направих нарочно. Наистина, не го…

— Сигурно. Поне не е било съзнателно. Но подсъзнателно ти се бореше с всички сили против нашия брак.

Миранда искаше да му каже, че бе искала да се върне при него, но бе се страхувала, че няма да й повярва.

— Съжалявам — промълви тя.

— Съжаляваш! Само това ли можеш да кажеш? — Уорън не бе на себе си от гняв. Сви юмруци и заудря стената.

Първата мисъл на Миранда бе да го прегърне и да го успокои, но мисълта, че вината за случилото се бе нейна, я възпря.

— И какво ще стане с нас сега? — погледна я той.

— Нещата се връщат там, където бяха, преди да забременея… Няма да е трудно да анулираме брака при тези обстоятелства. — Гласът й бе изпълнен с болка. — Отново ще бъдеш свободен.

— Както и ти.

— Да — нещастно отвърна Миранда.

— Какво ще правиш?

— Не знам. — Тя се усмихна вяло и вдигна рамене. — Ще си намеря някаква работа.

— Сигурна ли си, че това искаш?

— Разбира се. Ние се оженихме само заради бебето, вече нищо не ни свързва.

— Така е. — Той остави ключа от жилището й върху масата. Тръгна към вратата, но се извърна и рече: — Може би никога вече няма да се видим.

— Да… — Миранда впери отчаяни очи в него.

— Тогава ти казвам сбогом — сви устни Уорън. — Всичко хубаво, Миранда.

Вратата хлопна. Бяха се разделили завинаги. Миранда постоя неподвижно минута-две, а след това избухна в горчив плач.

— Миранда…

Звукът от гласа му бавно проникна в съзнанието й. Вдигна глава невярващо. Уорън се бе върнал и стоеше на прага. Обезумяла от радост, тя се хвърли в прегръдките му.

— Моля те, не си отивай! Не ме оставяй! Обичам те! Знам, че ти не ме обичаш, но ще направя всичко възможно, за да бъдеш щастлив.

— Хей! — Уорън я отдалечи леко от себе си. — Какво каза?

— Аз… те обичам. И не искам да си отиваш.

— Кога го разбра?

— Преди седмици… Не знам.

— Защо не ми каза?

— Не исках да ти досаждам. Даде ми да разбера, че не ме обичаш. Защо се върна? — В очите й бе стаена надежда.

— Откъде измисли, че не те обичам?

Миранда замълча, а когато заговори, гласът й преливаше от болка.

— Винаги съм го знаела. И след онази нощ на яхтата. На сутринта. Ти мислеше, че спя, но аз бях будна. Погледна ме и каза: „Господи! Само това не!“ Разбрах колко съжаляваше, че изобщо сме се срещнали.

— Исках да бе станало по друг начин — прегърна я силно Уорън.

— Не разбирам…

— Знаех, че имаш друга сериозна връзка и след онази нощ бях загубил всякаква надежда да те спечеля. Мислех, че ще ме обвиниш, че съм се възползвал от теб. Когато се събудих първата ми мисъл беше, че съм пропуснал най-добрия шанс в живота си.

— А аз помислих, че съжаляваш…

— А аз мислех, че си влюбена в Греъм и се държиш хладно, за да ми покажеш, че нищо кой знае какво не се е случило.

— Но аз бях скъсала с него.

— Защо не ми каза тогава? Би било най-приятната новина, която някога съм чувал. И когато те накарах да признаеш, че си бременна, побързах да те грабна, преди глупавата ти гордост да те накара да избягаш. Непрестанно си в мислите ми, Миранда.

— Защо чак сега ми казваш тези неща?

— Не исках да те изплаша и да те накарам да се отдръпнеш от мен. Ти си толкова амбициозна…

Миранда го целуна пламенно.

— Винаги ще те обичам! — прошепна тя, изпълнена със съжаления за пропуснатите щастливи мигове. — Ако знаех истината преди първата ни брачна нощ…

— Какво ще кажеш за още една „първа“ брачна нощ?

— Съгласна съм! Но след една-две седмици, когато се възстановя. Но не на същото място.

— В главата ми се върти една идея… Защо да не направим и още една сватба. Истинска. В църква. Със сватбена торта.

Миранда се засмя щастливо. Вече не се боеше да покаже чувствата си. Надигна се на пръсти и отново го целуна.

— Дори и да се венчаем отново, никога няма да съм по-близо до теб, отколкото съм сега. Толкова съжалявам за…

— Знам — прегърна я с обич Уорън.

Очите му бяха пълни с тъга, заради детето, което бяха загубили, но и с надеждата за още незаченатите деца, които щяха да се родят от тяхната любов.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.